Джим Харисън
Легенди за страстта

Превод от английски: Станимир Йотов, Светлана Комогорова, 2014

chitanka.info

Глава 1

В края на октомври 1914 година трима братя яздеха от Шото, щата Монтана, към Калгари в Алберта, за да вземат участие в Първата световна война (Съединените щати не влязоха в конфликта до 1917 г.). Един стар шайен на име Бързия нож пътуваше с тях, за да върне конете, защото бяха чистокръвни, а баща им смяташе, че синовете му не могат да тръгнат на война на стари кранти. Бързия нож знаеше всички пътеки в северните Скалисти планини и затова пътят им преминаваше през диви места далече от всякакви пътища и поселения. Потеглиха, преди да се зазори. Баща им държеше маслена лампа в конюшнята, наметнат с шуба от бизонска кожа, и прощалният му дъх, когато прегърна всеки от тях поред, се издигна към подпорите на тавана като бяло облаче.

С първите лъчи на слънцето задуха силен вятър, който разлюля пожълтелите трепетлики и разпиля листата им над високото пасище, погребвайки ги сред шубраците. Когато пресякоха първата река, листата на канадската топола, откъснати от вятъра и уловени от водовъртежите, завършваха пътя си, напластени върху стърчащите скали.

Те се спряха и се загледаха в белоглавия орел, който, прогонен от първия сняг в планините, безуспешно преследваше ято диви гъски в папратите. Дори тук в долината все още се чуваше високият чист рев на вятъра сред голите студени планински чукари там горе, където гората свършваше.

По обяд пресякоха кордилерата[1] и се обърнаха да хвърлят последен поглед към ранчото. Братята се загледаха в пейзажа, спиращ дъха благодарение на пронизващия вятър, който така бе изчистил въздуха, че ранчото изглеждаше невъзможно близко и живописно, въпреки че се намираше на повече от двайсет мили разстояние. Бързия нож обаче остана безразличен към красотата на природата, защото се боеше от сантименталностите и гледаше право напред с презрение, когато пресякоха релсите на Северната тихоокеанска железница. А малко по-късно по обяд, когато чуха тъжния вой на вълк, всички се престориха, че не са го чули, защото обедният вой на вълк беше най-лошата от всички поличби. Обядваха на седлата, сякаш за да избягат от печалния звук и да се отдалечат от долината, където той можеше да ги застигне отново. Алфред, най-големият брат, каза молитва, а в това време Тристан, средният брат, изруга и пришпори коня си покрай Алфред и Бързия нож. Най-малкият брат Самюел яздеше спокойно, любувайки се на флората и фауната, която ги обграждаше. Той беше любимецът на семейството и макар да беше само на осемнайсет години, вече бе прекарал една година в Харвард, изучавайки наследството на Агаси[2] в музея „Пийбоди“. Бързия нож се спря на края на поляната, за да изчака Самюел да ги настигне, и сърцето му застина, когато видя дорестият му кон да се появява от гората заедно с ездача, който се заливаше от смях, сложил пред лицето си полуизбелял череп на бизон.

На третия ден от пътуването им вятърът стихна, въздухът поомекна и слънцето грееше приглушено заради есенната мъгла. Тристан уби елен за голямо неудоволствие на Самюел, който яде от него само заради вродената си вежливост. Алфред, както обикновено, бе замислен и затворен, питайки се през цялото време как Бързия нож и Тристан успяваха да погълнат такова количество дивечово месо. Той предпочиташе говеждо. Докато Бързия нож и Тристан ядяха черния дроб, Самюел се засмя и каза, че самият той бил всеяден, макар да предполагал, че един ден ще стане вегетарианец, но Тристан очевидно бил месоядно животно и след като се натъпчел веднъж, сетне дни наред можел да язди, да спи, да пие или да блудства, без да яде. Тристан даде останалата част от елена на един беден чифликчия, преселник, в чийто окаян хамбар спаха през нощта, предпочитайки него пред вонящата на амоняк колиба, пълна с деца. Както можеше да се очаква, чифликчията не знаеше, че в Европа се води война, нито пък имаше някаква ясна представа къде изобщо се намира Европа. И съвсем неочаквано по време на вечерята Самюел хареса най-голямата дъщеря на домакина им и й цитира стих от Хайнрих Хайне на нейния роден немски. Бащата се разсмя, а майката и дъщерята напуснаха смутени масата.

Призори, когато отново потеглиха на път, дъщерята даде на Самюел шал, който сама бе изплела през нощта. Самюел целуна ръката й, каза, че ще й пише и й даде един златен джобен часовник да му го пази. Бързия нож наблюдаваше тази сцена от оградата, докато оседлаваше конете. Той взе седлото на Самюел, сякаш взимаше в ръцете си самата съдба, която винаги обитаваше най-далечните и най-тъмните предели на женския пол. Пандора, Медуза, вакханките и фуриите са все женски божества, макар да са второстепенни по характер и да надхвърлят понятието за пол. Кой символизира смъртта по-добре от тях, които носят на плещите си цялата земя и ни разкриват сърцето на красотата?

Те изминаха целия път до Калгари в пълния апогей на краткото циганско лято. Имаха неприятен инцидент в една крайпътна кръчма, където вързаха конете си и влязоха да наквасят прашните си усти с чаша бира. Собственикът отказа да допусне Бързия нож в заведението си. Самюел и Алфред се опитаха да го вразумят, после Тристан влезе, след като бе напоил конете, прецени ситуацията и просна собственика на кръчмата в безсъзнание на земята. Сетне подхвърли една златна монета на портиера, който нервно стискаше пистолета си, взе бутилка с уиски и бъчонка с бира и четиримата си устроиха пикник под едно дърво навън. Алфред и Самюел свиха рамене, отдавна свикнали с поведението на брат си. Бързия нож харесваше вкуса на бирата и уискито, но само изплакна устата си с тях, преди да изплюе течността на земята. Той бе шайен, но последните трийсет години беше живял в земите на кри и черноногите[3] и бе решил, че ще се напие само ако се върне в Куция елен[4], преди да умре. Действията му предизвикаха смеха на Самюел и Алфред, но не и на Тристан, който разбираше мотивите на Бързия нож и беше близък с него още от тригодишна възраст, докато Самюел и Алфред не обръщаха много внимание на шайена.

В Калгари получиха неочаквано топъл прием като доброволци. Майорът, който сформираше местния кавалерийски корпус, произхождаше от същата област в Корнуол, откъдето и баща им; той дори бе отплавал от Фолмаут[5] на една шхуна през същата година, само че към Халифакс вместо към Балтимор. Майорът беше донякъде озадачен от отказа на Съединените щати да влязат във войната, която по негово мнение щеше да бъде по-чудовищна и по-тежка, отколкото предполагаха канадците, които с присъщия си лековат оптимизъм смятаха, че кайзерът и неговите фрицове ще бъдат обърнати в бяг в момента, в който местните момчета стъпят на континента. Но от друга страна, една такава простодушна самонадеяност се ценеше у войниците, които в повечето случаи бяха пушечно месо за международните икономически и политически машинации. По време на едномесечната им подготовка, предшестваща прехвърлянето им в Квебек с влак, Алфред бързо стана офицер, а Самюел адютант благодарение на познанията си по немски и умението му да чете топографски карти. Тристан обаче пиеше и предизвикваше свади и беше изпратен да се грижи за конете, което между впрочем напълно го устройваше. Цялата тази история с униформите и безкрайните строеви подготовки го отегчаваше до смърт. Ако не се чувстваше задължен към баща си да се грижи за Самюел, той отдавна щеше да избяга от казармата с откраднат кон, поемайки на юг по следите на Бързия нож.

В същото време, недалеч от Шото, Уилям Лъдлоу (полковник от запаса от Инженерните войски на Съединените щати) прекарваше в ранчото си безсънни нощи. Беше се простудил сутринта, когато изпращаше момчетата и от една седмица бе на легло, взирайки се през северния прозорец в очакване Бързия нож да се върне с някакви новини, колкото и оскъдни да са те. Пишеше дълги писма на жена си, която прекарваше зимата в Прайдс Кросинг, северно от Бостън, където държеше квартира на площад Луисбърг, за да може вечерите да ходи на опера и симфонични концерти. Тя обичаше Монтана от май до октомври, но точно толкова обичаше да се качи на влака и да се върне в изтънчения Бостън — нещо обичайно за богатите земевладелци през онези дни. Противно на общоприетата заблуда каубоите никога не са притежавали свои стопанства. Те не бяха нищо друго, освен опитни странстващи хипита на своето време, казаци на откритите пасища, които познаваха животните много по-добре, отколкото себеподобните си. Някои от най-големите ферми в Северна и Централна Монтана в повечето случаи бяха собственост на отсъстващи шотландски и английски благородници. (Веднъж един недодялан ирландец на име сър Джордж Тор, със съмнителен благороден произход, бе вбесил индианците, избивайки хиляди лосове и още толкова бизони просто „за забавление“ по време на една своя ловна експедиция.)

Но Лъдлоу пишеше на жена си с печал. Тя бе настоявала Самюел да не отива на война. Миналата година мисис Лъдлоу се беше наслаждавала на техните съботни обеди в Бостън, разговаряйки с него за винаги вълнуващата му изминала седмица в Харвард. Тя неизменно бе обсипвала най-малкия си син с нежност и внимание, след като Алфред още от малък се беше оказал прекалено сдържан и методичен, а Тристан твърде необуздан. През септември, месец след събитията в Сараево[6], тя се беше скарала със съпруга си и три дни по-късно, колкото й бяха нужни, за да събере багажа си, напусна Монтана. Сега Лъдлоу знаеше, че е трябвало да задържи Самюел и да го върне в Харвард дори само за да угоди на жена си. Младата втора братовчедка, Сузана, която тя бе довела от изток с надеждата да осигури добра партия за Алфред, вместо това се беше сгодила за Тристан. Лъдлоу намери това за забавно, защото тайно гледаше с благосклонност на лошото поведение на Тристан, въпреки че веднага след годежа Тристан непростимо изчезна за цяла седмица с Бързия нож в преследване на мечка гризли, която бе убила две крави.

Лъдлоу лежеше под юргана, разглеждайки дневниците, които беше водил през живота си, докато мислите му се лутаха в нещо подобно на треска. Той бе достигнал възрастта, когато обичайно романтичният му ум беше започнал да открива ирониите в живота. Миналото се беше превърнало в тъмен вир, от който не можеше да извади никакви заключения. Макар да бе на шейсет и четири, здравето и силата му не бяха го напуснали, а родителите му, и двамата прехвърлили осемдесетте, бяха живи в Корнуол, което означаваше, че ако не се случеше някаква злополука, имаше всички изгледи да живее по-дълго, отколкото би искал. В един от дневниците си се натъкна на някакво сантиментално стихотворение от времето на престоя си във Вера Круз[7] и с изненада забеляза, че го е залепил до изрезка от вестник, която разказваше за „Плодовитостта на треската“. Като минен инженер той бе пътувал от Мейн до Вера Круз, Тумбстоун в Аризона, Марипоса в Калифорния и медните мини в Горния полуостров на Мичиган. Остана неженен, докато не навърши трийсет и пет години, а сетне изборът му — дъщерята на много богат инвестиционен банкер от Масачузетс — се бе оказал непривлекателен и за двете страни. Не че нейното богатство беше повлияло някак на тази странна женитба — като инженер в сребърните мини във Вера Круз той изкарваше по петстотин фунта на месец, което се равняваше на четири хиляди долара по курса от онова време. Държеше парите си в банка в Хелена[8], където пътуваше по няколко пъти в годината, за да наглежда финансите си и да присъства на сбирките на Скотовъдния клуб. Но бракът му постепенно беше изтлял, романтичният му пламък постепенно се беше трансформирал в една причудлива и елегантна отчужденост. Дългото им сватбено пътешествие в Европа ги беше цивилизовало в достатъчна степен, че да не го е особено грижа за това, че тя си намираше любовник през зимата в Бостън, обикновено много по-млад от нея. Нейната последна, дискретно скандална афера беше с млад студент от Харвард на име Джон Рийд, който по-късно стана известен болшевик и умря от тиф в Москва. Подобно на мнозина богати феминистки от онова време, интересите й бяха пламенни и екзотични. След като първият й син подобаващо бе кръстен на дядо й, вторият въплъти малкото й трепети и бе наречен „Тристан“ — име, което бе запомнила от часовете по средновековна поезия в Уелзли. Донякъде типично, тя беше първата жена, която игра поло на равна нога с разглезените богаташки синове, възприемащи света като своя конюшня. Мисис Лъдлоу се беше опитала да направи бедния Самюел художник, но той бе наследил научните наклонности на баща си и предпочиташе да обикаля из ранчото със справочниците си по естествена история, поправяйки усърдно викторианските им неточности.

За първи път, откакто момчетата заминаха, Лъдлоу слезе долу за вечеря и погледна с отчаяние самотния стол, сложен начело на дългата маса в трапезарията, чийто хлад не можеше да бъде смекчен дори от ярко бумтящия огън. Роскоу Декър, неговият надзирател, пиеше кафе с жена си, която наричаше Пет, индианка от племето кри, известна със своята красота. През последните няколко години съпругата на Лъдлоу я беше научила да готви с помощта на една старинна френска готварска книга, чието заглавие беше „Али Баб“. Декър (никой не го наричаше Роскоу, име, което той не обичаше) беше на около четирийсет и имаше стройните крака на ездач, набити рамене и здрави ръце, с които се беше сдобил на младини, копаейки дупки за стълбове.

Лъдлоу сподели, че се чувства самотен и се поинтересува дали биха вечеряли с него в трапезарията. Пет му наля кафе и поклати отрицателно глава, а Декър погледна настрани. Лъдлоу усети лицето му да пламва и се замисли дали да не им заповяда да ядат с него въпреки десетте години, през които бяха живели добре заедно, макар и на разстояние.

И така полковникът и Декър пиха следобедното си кафе в напрегнато мълчание, без да обръщат внимание на уханието на нормандската еленова яхния със сайдер, която Пет готвеше на печката на дърва. Декър се опита да отвори приказка за добитъка, но Лъдлоу остана загледан в далечината, глух в гнева си. Той наблюдаваше Изабел, деветгодишната дъщеря на Декър, кръстена на съпругата му, която дойде от обора, носейки нещо в ръцете си. Тя мина покрай бараката на помпата, влезе в кухнята и „нещото“ се оказа малък язовец само на няколко седмици, който Тристан й беше дал. Пет й нареди да изнесе зверчето навън, но Лъдлоу я спря, подтикван от любопитство. Язовецът изглеждаше болен и полковникът каза, че млякото за него трябва да е топло, а месото да е накълцано на ситно. Пет сви рамене и започна да разточва тесто за курабии. В това време Лъдлоу сложи да се топли мляко, а Декър прегледа животинката. В килера намериха запас от бебешки шишета с биберон и Изабел нахрани язовеца, люлеейки го на ръце, докато той пиеше лакомо. Сега Лъдлоу се разведри, извади бутилка арманяк[9] и наля на себе си и Декър по чаша в добавка към кафето им. Като половин индианка Изабел отказваше да ходи на училище и затова Лъдлоу заяви, че най-накрая ще се заеме с образованието й, започвайки на другата сутрин в осем.

Настроението дотолкова се оживи, че полковникът слезе в избата за бутилка с добро бордо, което да върви с яденето. В продължение на години той беше проявявал безразличие към слабостта на жена си към хубавото вино, но след това постепенно прегърна тази страст, прочете една книга по винология и започна да пие по много. Въпреки това избата му беше претъпкана с бутилки с вино, голяма част от тях от дерайлирал влак на Северната тихоокеанска железница, пътуващ към Сан Франциско, които беше купил нелегално от някакъв железопътен служител. И докато беше в избата, той най-накрая реши проблема — всички щяха да вечерят заедно в кухнята, в това число и Бързия нож, когато се върнеше. Лъдлоу се надяваше, че по този начин отсъствието на синовете му няма да бъде толкова очебийно и мъчително. Връщайки се в кухнята, той обясни решението си като мярка за пестене на гориво през зимата. Трапезарията щеше да бъде заключена. Семейството на Декър щеше да се премести в гостната, а тримата работници в ранчото можеха да се настанят в хижата на Декър. Всички знаеха, че Бързия нож никога нямаше да напусне колибата си, в която влизаше само той и малката Изабел, която веднъж като тригодишна се беше разболяла и Бързия нож пожела да извърши над нея някакъв таен обред. Лъдлоу обаче знаеше, че старият индианец пазеше в колибата си торба с трофейни скалпове, не малко от тях на бледолики, но тайно одобряваше това.

След вечеря всички играха пинокъл[10], като повечето пъти печелеха Пет и Изабел заради виното и брендито, което Лъдлоу и Декър изпиха. Лъдлоу обяви, че утре Декър трябва да си вземе почивен ден и двамата да отидат на лов за яребици със сетерите. Декър каза, че по негово мнение Бързия нож ще се върне до няколко дни. Пет сервира пудинг от зрели сливи от градината, а Изабел заспа на стола с язовеца, който се кокореше изпод одеялото в скута й. В полунощ Лъдлоу си легна с топлото усещане и убеденост, че светът все пак е добро място, че войната бързо ще свърши и че на другия ден двамата с Декър ще имат успешен лов. Той прочете нощната си молитва, включвайки в нея за разнообразие и Бързия нож, който като езичник несъмнено нямаше да може да се възползва от благотворното й влияние.

Малко след три през нощта полковникът се събуди, облян в студена пот след сън, който беше толкова жив и истински, че продължи да потръпва половин час след това. В съня бе видял синовете си да загиват в битка, докато той стоеше безпомощен на една гола скала. След това беше погледнал надолу, забелязвайки, че носи гамаши от кожа на лос и всъщност бе Бързия нож. Запали лулата си и докато гледаше трепкащите върху стената сенки на керосиновата лампа, се замисли къде бе самият той в този сън, който беше още по-мъчителен заради един спомен от 1874 г., когато полковникът беше на лагер сред хълмовете на Шорт-Пайн. Тогава Бързия нож бе дошъл, съобщавайки му равнодушно, че Седящия бик настъпва към тях от юг по поречието на река Тонг начело на пет хиляди храбри бойци. Те яздиха три дни и три нощи, без да спират, за да се измъкнат от този капан, а някои от мъжете се привързваха за седлата си, за да не паднат от изтощение.

Лъдлоу се загърна с халата си и излезе от стаята, тръгвайки надолу по коридора, като пътьом надникна първо в стаята на Алфред с всичките сантиментални джунджурии, гири и наръчници в нея, а след това в тази на Самюел, отрупана с микроскопи, препарирани животни, в това число един озъбен росомах, ботанически експонати и парче дърво, извадено от реката през юношеските му години, което поразително приличаше на ястреб. Стаята на Тристан, в която Лъдлоу не помнеше да е влизал скоро, беше гола и пуста. На пода беше постлана кожа от черноопашат елен, възглавницата на леглото бе покрита с кожа от язовец, а в ъгъла имаше малък куфар. Полковникът се намръщи, знаейки, че кожата върху възглавницата е от един любимец на Тристан: когато синът му беше на десет години, самият той бе застрелял зверчето, след като то бе убило кученцето на съпругата му, заради което тя беше изпаднала в истерия. Язовецът, обикновено доста агресивно животно, яздеше с Тристан, настанен удобно на лъка на седлото, и ръмжеше гърлено към всеки, който се приближеше, с изключение на Бързия нож. Лъдлоу се спря, задържайки фенера над куфара. Почувства се малко като стар копой, но не можа да устои на любопитството. Вътре светлината на лампата улови с проблясване стоманените колелца на чифт испански шпори, които Лъдлоу беше подарил на Тристан за дванайсетия му рожден ден. Имаше няколко патрона за пушка за бизони марка „Шарпс“, ръждив пистолет с неизвестен произход, буркан с върхове на стрели от кремък и огърлица от мечешки нокти, несъмнено подарък от Бързия нож, за когото Лъдлоу понякога имаше чувството, че е в по-голяма степен баща на момчето, отколкото самият той. На дъното на сандъка, увита в кожа от антилопа, Лъдлоу намери с удивление своя собствена книга, отпечатана през 1875 г. в Държавната печатница, а на гърба на корицата беше написано с детски почерк: „Моят баща е написал тази книга.“

Той се изправи рязко и лампата опасно се залюля в ръката му. Не беше отварял книгата три десетилетия най-вече от мъка заради това, че препоръките му за сиуксите не бяха приети и дори бяха отхвърлени с пренебрежение, след което бе подал оставка и заминал за Вера Круз. Забеляза, че Тристан беше подчертавал цели абзаци и си беше водил бележки в белите полета, което го накара да се замисли какво бе накарало неговия упорит и нелюбознателен син да прояви интерес към нещо, което по негово мнение бе техническо съчинение. Върна се с книгата в стаята си и си наля чаша канадско уиски от дамаджана, която държеше под леглото против безсъние.

Самото заглавие беше доста скучно, ако не се отчиташе историческата ирония, която се съдържаше в него: „Разузнавателен доклад за Блек Хилс, щата Дакота, направен през лятото на 1874 г. от Уилям Лъдлоу, капитан от Инженерните войски, временно носещ званието подполковник от армията на Съединените щати, Главен инженерен департамент на Дакота.“ Като учен той беше зачислен към Седми кавалерийски полк под командването на офицер, равен по ранг — подполковник Джордж Армстронг Къстър. Лъдлоу, с типичната си корнуолска сдържаност, не харесваше Къстър и предпочиташе компанията на учените, сред които беше и Джордж Бърд Гринел, негов близък приятел. Когато Къстър беше ядосан или притеснен от нещо, той си позволяваше да имитира английския акцент на Лъдлоу, непростима фриволност по отношение на друг офицер от същата част. Лъдлоу тайно се зарадва, когато две години по-късно научи за гибелта на Къстър в битката при Литъл Бигхорн през 76-а. Собствените му препоръки в края на доклада бяха сбити и стегнати. След като бе изброил очевидните предимства на областта, включително нейната защитеност от палещата жега и снежните арктически бури в съседните прерии, Лъдлоу бе написал:

„Окончателното решаване на индианския въпрос е от първостепенна необходимост. Собствениците на земята високо ценят областта като тяхно ловно поле и последно убежище. По-далновидните от тях, предвиждайки момента, когато ловът на бизони (основно средство за препитание на дивите племена) ще стане невъзможен, живеят с надеждата да се заселят в района на Блек Хилс, виждайки в него техен бъдещ дом, където ще дочакат постепенното им изчезване, което е тяхната съдба… Индианците нямат земя по на запад, където биха могли да емигрират.“

Той отпи голяма глътка уиски, повече заинтригуван от драскулките на Тристан, отколкото от ужасите и извъртанията на правителството, които го бяха направили почти отшелник. Спомняше си добре нашествието от скакалци, което Тристан бе намерил за интересно:

„Една сутрин преброих двайсет и пет от тях средно на един квадратен фут. При грубо изчисление цифрата възлизаше на един милион на акър земя… изключително лакоми. Човек лесно може да си представи способността им да унищожават жива растителност. Умението им да летят дълго време също е удивително… полетът им може да продължи цял ден, винаги се движат с вятъра и изпълват въздуха на голяма височина… Крилата им, които отразяват светлината, ги карат да приличат на големи туфи памук, носещи се лениво с вятъра… Когато се спускат под косите лъчи на слънцето, те наподобяват облак от огромни снежинки.“

Лъдлоу си спомни как Къстър бе произнесъл своята ексцентрична реч пред войниците с рояк скакалци, вкопчени в русите му къдрици. Продължи да чете само параграфите, подчертани от Тристан, включително един пасаж за кървавочервена луна, която сякаш е запалила сивкаво-кафеникавия пейзаж под нея, към който Тристан беше добавил: „Виждал съм това явление веднъж с Бързия нож, който след това отказа да продума, докато седяхме край лагерния огън.“ Най-завладяващият абзац обаче беше описанието на бизонските черепи, в което Лъдлоу откри връзка със суеверията за Призрачния танц на Бързия нож и момчешкия плам на Тристан: „Човек, който убие бизон и не изяде цялото му тяло, в това число и костния мозък (който според Бързия нож възвръща здравето на човешкото тяло), и не си направи шатра или легло от кожата му, сам трябва да бъде застрелян.“ Лъдлоу си спомни черепите и светлината върху перата на сокола скитник, който бе прелетял под коня му, преследвайки един обречен, странстващ гълъб:

„Изминали са само няколко години, откакто страната, през която минахме, бе любимото пасище на бизоните, а сега техните бели черепи осейват прерията във всички посоки. Понякога те биват събирани от индианците и подреждани на земята по причудлив начин.

На едно такова място веднъж забелязах, че черепите са изрисувани със сини и червени ивици и кръгове, наредени в пет успоредни редици, по дванайсет черепа във всяка, като всички гледаха на изток.“

Отпи последна глътка от уискито и отново се унесе, без да гаси лампата, страхувайки се сънят да не се върне с неговите фатални въпроси и драматичната ярка гибел, която пресъздаваше. Лъдлоу не беше толкова глупав да се опитва да подрежда един вече изживян живот, но съзнаваше болезнено ясно, че е изтървал юздите на своя втори живот, който живееше чрез синовете си, не толкова с Алфред и Самюел, които бяха такива каквито са, а с Тристан. Понякога Лъдлоу се замисляше над някои научни теории, често чудати, и според една от тях характерът на човек се повтаряше през поколение. Собственият му баща беше капитан на шхуна и всъщност все още бе такъв, въпреки своите осемдесет и четири години, човек с бурен темперамент и обаяние, които годините не промениха. Неговите собствени по-кротки странствания бяха вдъхновени именно от разказите на баща му за това как видял гигантски сепии да се бият във водите на течението Хумболд край бреговете на Перу и за това как човек никога не оставал същият, след като заобиколял нос Хорн при сила на вятъра от седемдесет възела. Като малък Лъдлоу бе получавал като подарък за Коледа изсушена човешка глава от остров Ява, друг път малък златен Буда от Сиам, а също и безброй минерални образци от всички краища на света. Така Тристан по силата на някаква генетическа грешка се беше превърнал в собствения му баща и също като Каин никога нямаше да приема заповеди от никого, а вместо това щеше да подреди съдбата си по толкова самобитен начин, че никой в семейството нямаше да узнае какво се случва в неговата на пръв поглед неблагодарна глава.

На четиринайсет Тристан бе напуснал училище и бе успял да улови достатъчно рисове, за да си купи каквото пожелае, но вместо това предпочете от кожите да бъде направено палто, което изпрати на смаяната си майка в Бостън. След това зае ловджийската пушка „Парди“ на Лъдлоу и изчезна, за да се появи три месеца по-късно в ранчото с торба пълна с пари, спечелени на състезанията по стрелба в спортните клубове. Тези пари отидоха за ново седло и пушка на Бързия нож, микроскоп за Самюел и пътуване до Сан Франциско за Алфред. Цялото семейство беше осигурено може би с твърде много пари, но Тристан имаше свой собствен начин да превръща в злато нещата, до които се докоснеше. Шерифът на Хелена съобщи с писмо на семейството, че Тристан, тогава на петнайсет години, е бил забелязан в компанията на проститутки и майка му получи нервен пристъп, а Лъдлоу се зае със задължителното мъмрене, което се изроди в нездрав интерес за това дали проститутките са били привлекателни.

Собствените пътувания на Лъдлоу до Хелена на всеки два месеца винаги включваха гостувания за няколко дни у една учителка, която бе ухажвал плахо цяло десетилетие. Пред старите си приятели в Клуба на скотовъдеца той обичаше да цитира Теди Рузвелт: „Обичам да пия виното на живота с бренди в него“, но след това се чувстваше глупаво, защото по принцип смяташе, че всички политици са негодници.

Но сега Тристан беше вече извън влиянието му и той знаеше, че има малка надежда да чуе скоро нещо за него, така както не чуваше почти нищо и за баща си. Преди няколко години баща му беше разбил шхуната си при островите Оркни и Лъдлоу му помогна с пари да си купи нов кораб, за което получи кратка благодарствена бележка:

„Скъпи синко, надявам се, че всички в семейството ти са добре. Изпрати синовете си при мен да се закалят. Дявол да ги вземе парите ти. Ще си получиш обратно всеки цент.“

И малките вноски пристигаха периодично в банката му в Хелена от различни места, от Кипър до Дакар. Докато очите му постепенно се премрежваха от съня, му мина през ум, че трябва да пише на Сузана, годеницата на Тристан, за да получи някакви новини. Тя беше нежно, красиво момиче, с изключителен ум.

Лъдлоу спа до късно и се засрами, когато разбра, че Декър е готов за лов от часове. Погледна през прозореца и видя как неговите лимоново нашарени сетери спят на моравата, създавайки илюзията, че слънчевата светлина минава през листата на брезите. Това бяха чудесни кучета, докарани направо от Девъншир от негов приятел, който идваше тук веднъж на две години да ловува.

До обяд бяха убили седем двойки яребици и кучетата и хората бяха уморени от необикновената късна октомврийска жега, макар северният хоризонт да беше притъмнял и да знаеха, че по приумиците на времето в Монтана е възможно до вечерта да завали сняг. Докато печаха две яребици, Декър предложи следващата пролет да купят хиляда телета, защото войната щяла да качи цената на говеждото. Също така му трябвали двама нови работници на мястото на Тристан и Пет имала братовчеди, които живеели близо до Форт Бентън, добри каубои, макар единият от тях да бил наполовина негър, ако Лъдлоу нямал нищо против това. Лъдлоу нахрани кучетата със сърцата и черния дроб на двете яребици и се съгласи с всичко, което Декър предложи, чудейки се разсеяно как ли изглежда един чернокож индианец кри. Вероятно удивително грозен. Той задряма под топлото слънце, усещайки миризмата от кожата на яребиците, която цвърчеше на въглените. Декър забеляза Бързия нож високо горе на билото на каньона, но знаеше, че индианецът няма да се присъедини към тях, преди да свършат обяда си, защото етикетът не му позволяваше да направи това, при положение че на огъня са сложени само две яребици. Именно Бързия нож беше довел Декър в ранчото от Зортман и Лъдлоу го беше взел на работа без въпроси, макар да знаеше, че бяга, преследван за някакво неизвестно престъпление.

Полковникът се събуди и яде с наслаждение. Той обичаше този тесен каньон и възнамеряваше да бъде погребан тук, близо до един малък извор, чиято вода се процеждаше от самата отвесна стена на каньона. Лъдлоу успя да купи тези двайсет хиляди акра (не много голямо ранчо за окръга) почти без пари благодарение на връзките си като геолог, след като беше решено, че земята няма никаква стойност от гледна точка на полезните изкопаеми. Тук обаче имаше достатъчно вода и в ранчото можеха да се гледат три пъти повече глави добитък, отколкото в други стопанства със същата площ, но Лъдлоу рязко намали броя им, защото не беше алчен и бягаше от главоболията, свързани с многото работници. Освен това, ако добитъкът тръгнеше да пасе по склоновете, дивечът щеше да избяга. Кучетата подушиха Бързия нож, докато се спускаше по хребета, и размахаха френетично опашки. Старият индианец отпи глътка от плоското шише на Декър и я изплю в огъня, където лумна пламък. На Декър винаги му беше забавно, когато Бързия нож говореше английски със силния британски акцент на Лъдлоу.

Късно през тази нощ дойде зимата. А на другия ден дойде гневно, настойчиво писмо от жена му, в което тя го умоляваше да използва влиянието си, за да освободи Самюел от служба. Тя бе изгубила сън, макар Алфред да бе писал от Калгари, че всичко върви добре. Но защо, за бога, момчетата трябваше да защитават една Англия, която никога не бяха виждали, и защо Лъдлоу, подтикван от нелепия си авантюризъм, ги бе тласнал към това, нехаейки за нейните чувства. Тези писма продължиха да пристигат през цялата есен и зима до януари с менопаузна истерия и накрая станаха толкова непоносими, че Лъдлоу, който и без това бе изпълнен с мрачни предчувствия, престана да ги отваря. Полковникът пропусна предколедното си пътуване до Хелена и лишен от всякакво романтично чувство, не правеше нищо друго, освен да чете и размишлява, с изключение на няколкото часа, които всяка сутрин отделяше на малката Изабел, за да я научи да чете и пише. Той изпрати Декър в Хелена да купи продукти и подаръци и ден след заминаването му в ранчото се отби един щатски шериф да го попита дали знае нещо за местонахождението на Джон Тронбърг, издирван за банков обир отпреди няколко години в Сейнт Клауд, щата Минесота, за когото се говорело, че се крие по тези краища. Лъдлоу не показа никаква изненада, когато видя по-ранната снимка на Декър, и отговори, че мъжът всъщност бил минал оттук преди три години на път към Сан Франциско, за да хване кораб за Австралия. Шерифът кимна уморено, обядва порядъчно добре и продължи на кон към Шото в спускащия се мрак.

Лъдлоу чака около час, в случай че шерифът се е скрил някъде наблизо, и след това изпрати Бързия нож в Хелена да предупреди Декър на връщане да избягва всякакви градове и главни пътища. Нещата, изглежда, не отиваха на добре. Бродейки разсеяно из къщата, той се натъкна погрешка на Пет, която стоеше права и чакаше да изсъхне след баня, което го накара да си тръгне веднага, чувствайки се слаб, непохватен и уморен. С радост бе готов да се раздели с ранчото си само ако можеше поне единият от синовете му да се върне.

В Бостън Изабел беше започнала романс с италиански оперен певец, basso profundo[11]. Той не знаеше английски и затова тяхната връзка се опираше главно на нейните минимални познания по италиански от туристическия пътеводител. Те лежаха на претенциозна ориенталска кушетка пред камината, главата му беше върху гърдите й, и разговаряха за опера, за Флоренция и за дивите червенокожи, които той се надяваше да види по време на пътуването си до Лос Анжелис и Сан Франциско, където щеше да изнесе концерти. Изабел всъщност се беше отегчила от италианеца: неговите кратки, енергични любения не я удовлетворяваха, защото тя беше много по-малко духовна жена, отколкото любовниците й предполагаха. Беше сънувала неприятен сън с Тристан и главата на певеца върху гърдите й напомни как като момче, докато беше болен от пневмония, той се беше сгушил в същото положение и тя му беше чела — близост, която беше фатално прекъсната в края на дванайсетата му година, когато бе решила да се върне в Бостън през зимата. И как пламенното момче я беше измъчвало за това нейно решение, пишейки й писма, че всеки ден се моли на Бог да направи така, че майка му да се върне за Коледа и когато това не се беше случило, то бе проклело Бог и завинаги беше престанало да вярва в него.

Когато Изабел се върна през пролетта, Тристан беше толкова хладен и отчужден от нея, че тя се оплака на Лъдлоу, който обаче не можа да изкопчи и дума от сина си по повод на това какво е станало между него и майка му. После Изабел се престори на болна и когато момчетата дойдоха в стаята й да й пожелаят лека нощ, тя задържа Тристан и временно можа да го умилостиви с въздишки и сълзи, използвайки целия арсенал на своите хитрости. Той й каза, че ще я обича винаги, но не може да вярва в Бог, защото вече го е проклел.

Първият по-лек удар стигна до родителите по отделно в края на януари, когато получиха вест, че Алфред, поначало не много добър ездач, си е раздробил коляното и си е счупил гръбнака при падане от кон близо до Ипър. Прогнозите на докторите от военнополевата болница обаче бяха добри и те очакваха да се прибере у дома до май. Майорът от Калгари изпрати специално съчувствено писмо до Лъдлоу. Алфред бил чудесен млад офицер и много щял да липсва на армията. Жалко, че Тристан бил толкова безразсъден, защото това хвърляло сянка върху смелостта му, но майорът смяташе, че постепенно щял да узрее в сраженията. Самюел се бил оказал много полезен и майорът се страхувал, че един генерал можел да му го отнеме, понеже бил златно момче, което не останало незабелязано от висшите офицери. Четейки между редовете, Лъдлоу си представи колко е мъчителна военната дисциплина за Тристан. За момент се почувства виновен, осъзнавайки, че повече би искал Самюел или Тристан да се върнат напролет вместо Алфред.

Във Франция канадците бяха разположени на лагер между Нев-Шапел и Сен-Омер. В ранните и все още оптимистични фази на войната те бяха смятани за малко непредвидими и недодялани от техните английски съюзници, особено от грубите и енергични офицери от Сандхърст[12], които съвсем в реда на нещата гледаха на войната като на част от тяхната бляскава военна кариера. Подобни тевтонски безсмислици не бяха характерни само за германците. Но никой не подлагаше на съмнение смелостта на канадците в битка, която по общо мнение беше безспорна.

Тристан делеше една палатка с най-големите главорези в неговата рота. Алфред се смути, когато Тристан го посети в полевата болница — наперен, размъкнат и със следи от тор по ботушите. На всичко отгоре беше вмъкнал тайно бутилка контрабандно вино, което Алфред отказа да опита.

Алфред беше посетен и от негов приятел, офицер, но Тристан пропусна да му отдаде чест и продължи да седи и да пие виното си. Накрая си тръгна и за довиждане каза на брат си да предаде на Бързия нож да вземе коня му, ако не се върне.

Навън пред болницата го чакаше негов приятел, едър френски канадец на име Ноел, трапер от Британска Колумбия, който стоеше, свел поглед под дъжда. Новината, че Самюел и майорът са мъртви току-що бе стигнала до лагера. Бяха отишли на разузнаване към Кале с отряд от други скаути, натъквайки се на газова атака с иприт. След това бяха направени на парчета, докато се лутаха вцепенени из една горичка от кестенови дървета. Оцелял беше един-единствен разузнавач, който в момента докладваше в щаба за операцията. Тристан стоеше замаян под дъжда и в калта в прегръдките на приятеля си. Към тях тръгна някакъв разузнавач от тяхната палатка, следван от един офицер. Двамата приятели се втурнаха към ограждението до конюшнята и бързо оседлаха три коня. Офицерът им заповяда да спрат, но те препуснаха към него в пълен галоп, принуждавайки го да отстъпи настрани.

Отправиха се на северозапад към Кале и стигнаха в гората в полунощ. Прекараха нощта притаени, без да палят огън, а призори под сипещите се ситни снежинки запълзяха през снега и започнаха да го бършат от лицата на дузината мъртъвци, докато Тристан намери Самюел. Целуна го и изми леденото му лице със собствените си сълзи. Лицето на Самюел беше пепеляво и без белези, но стомахът му бе изтръгнат от гръдния кош от картечния огън. Тристан извади сърцето му с ловджийски нож и двамата поеха обратно към лагера, където Ноел разтопи няколко свещи и покриха сърцето на Самюел с парафин, слагайки го в малка метална кутия за муниции, за да бъде погребано в Монтана. Един офицер ги попита какво правят, но после излезе, без да каже нито дума, давайки си сметка, че може да бъде удушен, ако ги прекъсне. Когато свършиха, Тристан и Ноел изпиха литър бренди, което бяха плячкосали от една ферма, а след това Тристан излезе от палатката и започна да вие в нощта, проклинайки Бог, докато Ноел успя най-накрая да го успокои и да го сложи да спи.

На сутринта Тристан се събуди и безсърдечно отказа да сподели скръбта си с Алфред, когато един пратеник дойде да го повика да отиде в болницата. Той написа бележка и я залепи върху кутията за муниции. Текстът гласеше:

„Скъпи татко, това е всичко, което мога да изпратя у дома от нашия Самюел. Сърцето ми е разбито на две, както ще бъде и твоето. Алфред ще го върне вкъщи. Ти знаеш мястото, където той трябва да бъде погребан: близо до извора в каньона, където намерихме витите рога на дивия овен.

Твой син, Тристан.“

Тристан полудя, но не са много ветераните в Канада, които помнят неговото отмъщение, защото той беше заловен и усмирен, преди то да се разгърне с пълна сила. Първоначално Тристан и Ноел се престориха на сериозни войници и се включиха като доброволци в нощните разузнавателни мисии. На края на третата нощ пред палатката им висяха седем руси скалпа, изсъхнали в различна степен. През четвъртата нощ Ноел беше смъртоносно ранен и Тристан го върна сутринта в лагера, метнал приятеля си напречно върху седлото на коня. Той мина през тълпата войници и влезе в палатката си, където положи Ноел върху койката му и сипа глътка бренди в безжизненото му гърло. Изпя една шайенска ритуална песен, на която го беше научил Бързия нож, и около палатката му се събраха група войници. Алфред бе докаран на носилка по нареждане на командващия офицер с идеята да се опита да го вразуми. Когато отметнаха платнището на палатката, Тристан си беше направил огърлица от скалпове и бе сложил ловджийския си нож и пушката си върху гърдите на Ноел. Вързаха го в усмирителна риза и го изпратиха в една болница в Париж, откъдето той избяга седмица по-късно.

Докторът, който се опита да лекува Тристан в Париж, беше млад канадец от Хамилтън, натоварен да отговаря за психиатричното отделение донякъде по случайност. Като аспирант в Сорбоната той се беше интересувал от тази нова наука — бихейвиоризма, но беше зле подготвен за страдащите от посттравматичен стрес нещастни жертви на страха, които пристигаха всеки ден. Младостта му и усвоеният в Париж цинизъм първоначално го накараха да вярва, че тези хора са просто страхливци, но странното им поведение скоро разсея тази негова погрешна представа. Те бяха травматизирани млади момчета, които или плачеха нощем за майките си, или изпадаха в трайно неутешимо мълчание. Докторът дотолкова се съмняваше в способността си да излекува душите им, че започна почти да се отегчава от пациентите си и правеше всичко по силите си да ги върне обратно у дома. Затова той бе заинтригуван от пристигането на Тристан, когато шофьорът на линейката му съобщи, че един истински „луд“ чака да бъде разтоварен. Докторът изпрати санитари и прочете рапорта от командира на Тристан. За негово учудване историята за скалповете ни най-малко не го трогна и дори леко се изненада от ужаса на командира. Защо ипритът да беше нормален начин за водене на война, а скалпирането на врага като отмъщение за загинал брат — не? Всички доктори бяха запознати с медицинските усложнения, произтичащи от обгазяването с иприт, който по същество въплъщаваше истинското начало на модерната война.

Докторът беше изучавал антична литература в Оксфорд и смяташе, че познава жаждата за мъст като чувство. Той въведе Тристан в кабинета си, отпрати санитарите и освободи новия си пациент от усмирителната риза, за което получи едно любезно „Благодаря“, последвано от въпроса: „Може ли да пийна нещо?“ Докторът зае на Тристан една униформа и двамата тръгнаха през Болонския лес към едно кафене, където ядоха и пиха в мълчание. Накрая докторът каза, че знае какво се е случило и няма нужда да говорят за това. За съжаление освобождаването на Тристан от служба и връщането му у дома щяло да отнеме няколко месеца, но той щял да направи каквото може престоят му в болницата да бъде приятен.

Изминаха няколко седмици, преди новината да стигне до Монтана. Един следобед през късния февруари, който беше студен, но слънчев и ясен след утихването на поредната снежна буря, един от новите работници докара Пет в Шото, за да купи продукти и да вземе пощата. Лъдлоу избърса заскрежения прозорец в кухнята и се загледа към скритото от погледа слънце, което предполагаше, че е надвиснало над синкавите снежни сенки на хамбара. Декър и Бързия нож седяха на масата и пиеха кафе, спорейки нещо за надморски височини с карти, разпрострени пред тях. Бързия нож поправяше картите, защото бе обхождал района от Браунинг до Мизула с негов приятел от племето кри, известен с почтителното прозвище Онзи-който-вижда-като-птица, човек с необикновен топографски усет. Означените върху картите надморски височини дразнеха Бързия нож. Спрямо кое от седемте морета, за които му бе разказвал Тристан, се отнасяха тези височини? Какъв беше смисълът на тези числа, ако наоколо нямаше никакво море. Някои големи планини не притежаваха никакъв характер, докато други по-малки бяха благородни и пълни със свещени места и добри извори.

След това Бързия нож прекъсна спора, като помоли Декър да му почете от книгата „В капана на Ниика“ от Дж. Х. Патерсън, който бе написал също и „Човекоядците от Цаво“. И в двете книги се разказваше за ловните приключения и изследователски мисии на английския полковник в Източна Африка. Декър беше отегчен от тях, но Тристан бе започнал това начинание преди години и когато му четяха. Бързия нож затваряше очи и слушаше с дълбоко наслаждение любимите си части, в това число за лъвовете, които скачали в откритите товарни вагони, разкъсвайки железопътните работници, за дивия слон — самец с един бивник, който намушкал коня на име Аладин, и най-вече за носорозите, много от които загивали, нападайки минаващите през техните територии нови влакове.

Носорозите в частност извикваха у Бързия нож видения за това как хиляди бизони се втурват към линията на Северната тихоокеанска железница и преобръщат пътуващия по нея влак. Преди много години, когато Бързия нож участваше в разпилените останки от движението на Танца на духовете[13], Онзи-който-вижда-като-птица му беше казал, че е създал нов вид бизон, хвърляйки бизонски череп в една серниста, вулканична пукнатина в Йелоустоун. Това се беше случило, когато Лъдлоу измерваше височината на големите водопади по нареждане на правителството. Пътешествието се беше сторило много забавно на Бързия нож, който през цялото време съзерцаваше падащите водни талази, крещейки безсмислени числа към тях, докато накрая Лъдлоу го беше помолил да престане. Тристан обаче му беше обещал един ден да го заведе в страната, където животните нападат влаковете.

Пет тръгна към вратата, изтупвайки снега от ботушите си. Тя подаде на Лъдлоу писмото от Тристан и извърна глава. Същото направи и Декър. Само Бързия нож наблюдаваше безстрастно как Лъдлоу отваря писмото, без да се страхува от новината, която то може би съдържаше, защото той притежаваше онова шайенско чувство за предопределеност, според което случилото се вече се е случило. Човек не може да го промени и да се опитва да го направи е все едно да хвърля камъни срещу луната.

Макар да бе все още в разцвета на силите си, Лъдлоу остаря за една нощ. Обзелата го сковаваща мъка се редуваше с гняв и той започна да пие, което още повече изостри чувството му за вина. Понякога, когато беше в пиянски унес, гневът му прерастваше в ярост и това подкопа жизнената му сила, сякаш сухожилията му бяха изпокъсани. Прегърби се и стана небрежен към външния си вид.

Прочете фаталното писмо на Тристан толкова много пъти, че листът се разръфа и стана целият на петна. Когато дойде официалното съболезнователно писмо, той не го отвори, нито отговаряше на ежедневните, преливащи от скръб писма на жена си. Той не беше толкова извън себе си, колкото бе потопен в собственото си безсилие. И как бяха могли да затворят Тристан, преди да скалпира всеки проклет германец на континента? И какъв беше този ипритен газ, който караше хората да тичат безпомощни и ослепени, с изгарящи бели дробове, докато конете цвилят от ужас под тях? Светът вече не беше пригоден да води война и той тайно се отдръпна от него.

Пет скърбеше, а малката Изабел се опитваше да стои настрани, четейки приказки на Бързия нож, който една вечер се присъедини към своя приятел и наставник в пиенето, но този път без да плюе алкохола на земята. Преди да мине час, Декър трябваше да го обуздава, а след това да му даде още алкохол, за да го усмири и да го изпрати до колибата му, но не и преди Бързия нож да изпее една песен на шайенски за живота на Самюел и неговите горски скиталчества и микроскопи, разкриващи невидими светове. Веднага след нея старият индианец подхвана шайенска песен на смъртта, при което полковникът окончателно рухна, защото за последен път я беше чувал преди четирийсет години, когато бе загинал един индианец скаут в Бедлендс[14].

В Париж Тристан започна да планира бягството си още през първата нощ в болницата, чийто среднощен шум беше симфония на лудостта. Лъдлоу се обвиняваше за смъртта на сина си, но той по природа беше сантиментален човек, а и богатството му от последните години го беше предпазвало от досега му с цивилизацията. Чувството за вина на Тристан обаче беше съвсем конкретно и то се свеждаше до мъртвото тяло на брат му, чието сърце сега беше в метална кутия, залята с парафин. Само Алфред, като човек на реалността, не беше измъчван от такова чувство. Затова на третия ден Тристан съобщи на доктора, че не може да остане в психиатричната клиника и възнамерява по някакъв начин да стигне при дядо си в Корнуол. Докторът му отговори, че не може да направи това, но без особена убеденост. Той се посъветва с началника си, който беше чувал за Лъдлоу, защото светът на военните по онова време приличаше донякъде на тесен клуб. Полковникът му каза просто да позволи на Тристан да избяга, защото очевидно е негоден за военна служба и трябва бързо да се прибере у дома.

По време на всекидневните си разходки в Болонския лес, Тристан откри една почти изоставена конюшня в Лонгшам и от известно време наблюдаваше ездачите, които пристигаха там и упражняваха ездата си. Един ден той си купи чудесна кобила, знаейки, че за пътуване с влак ще му е нужен официален документ. Каза на доктора за намеренията си и той му написа съпроводително писмо. Призори Тристан събра оскъдните си вещи в мешката и се промъкна покрай спящия санитар. Пътуването до крайбрежието му отне пет дни, като през цялото време валеше ту дъжд, ту суграшица, ту сняг.

Минаваше през пропускателните пунктове в пълен галоп, отдавайки чест на часовия. В Лизю конят му си изгуби подковата, която беше бързо възстановена от местен ковач срещу прекомерно висока цена. В Шербур относително лесно се качи на товарен кораб до Борнмът, където си купи друг кон и пое към Фалмът покрай брега на Корнуол.

Една студена нощ, докато вълните на Атлантика се разбиваха с грохот във вълнолома, той почука на вратата на дядо си. Старецът се появи по нощна риза, въоръжен с револвер „Бийзли“, закупен от Ню Орлиънс. Тристан каза: „Аз съм синът на Уилям, Тристан.“ Дядо му вдигна по-високо фенера, разпозна го от снимките и отговори: „Същият.“ Капитанът събуди жена си, която се захвана да му приготви нещо за ядене, а той извади бутилка с най-добрия си ром „Барбадос“, за да посрещне с добре дошъл този луд, за когото беше слушал в течение на двайсет години.

Тристан прекара един тих месец в Корнуол, а в това време новината, че е избягал и е в безопасност, стигна до Лъдлоу. Още на първата сутрин капитанът го взе на шхуната си и му даде да работи най-черната работа. Тристан не знаеше нищо за корабите, но бързо научи необходимото за котвените въжета, моряшките възли и платната. Капитанът имаше товар от ремонтирани генератори, които през март трябваше да пристигнат в Нова Скотия, а на връщане от Норфолк щеше да вземе товар от солено говеждо. Щеше да остави Тристан в Бостън при скърбящата му майка, а оттам той щеше да се прибере у дома.

Отплаваха през март с техния древен кораб и екипаж от четирима стари моряци, даващи чести вахти — младите мъже на Англия по това време бяха на фронта. През цялата първа седмица Тристан чистеше леда от бордовата ограда, сетне времето малко поомекна и се изясни. След три седмици по море той беше оставен без никакви церемонии в Бостън. Тристан тръгна към Южната гара и пи ром през целия път до Дедъм, където Сузана припадна, когато го видя пред вратата на дома си. Тя не знаеше, че е обещал на стария капитан да се срещне с него три месеца по-късно в Хавана.

Тристан, Алфред, Изабел и Сузана седяха в един тъмен салон на Луисбърг Скуеър; двама синове, майка и годеница, която имаше чувството, че се е натрапила в тяхната скръб. Тристан беше хладен и рязък, Алфред мрачен и някак загрубял, а Изабел не можеше да се владее. Те се готвеха да присъстват на мемориална служба, организирана от приятелите на Самюел от Харвард. След това Тристан оповести, че ще се ожени за Сузана през следващите няколко дни, а майка му отказа да му даде разрешение под предлог, че е недопустимо да се жени още преди погребението. С маниакални пламъчета в очите Тристан й отговори сухо, че може да дойде на сватбата, ако иска.

Тристан и Сузана се ожениха в извънградската къща на нейното семейство и атмосферата по време на обреда беше безнадеждно тягостна. Само двете сестри на Сузана разбираха защо сестра им се бе съгласила да се омъжи за мъж, когото родителите й не харесваха, макар да бяха стари приятели с Изабел.

Една сутрин в края на април Лъдлоу отиде да посрещне влака, облечен в кални дрехи, които издаваха неговата нарастваща ексцентричност. Той поправяше повредената от студа и леда каменна ограда в корнуолски стил, която опасваше ранчото. Не че имаше някакво предубеждение към оградата от бодлива тел, но просто не му беше приятно да я гледа. Изабел бе помолила за присъствието на презвитериански свещеник на погребението на другия ден, но Лъдлоу отказа да се свърже с пастора, защото не разбираше какво общо има той със Самюел.

Тристан и Сузана почти не бяха излизали от купето си по време на пътуването с влака, което Изабел намери за неприлично и което събуди тайната ревност на Алфред. Тристан си беше наумил да има син, който да замени брат му, и това беше единствената цел на брака му. Знаеше, че по същество това е един жесток импулс, но не можеше да постъпи по друг начин.

Когато прегърна баща си на перона на гарата, само трепна, но не се разплака, преди да прегърне Бързия нож.

Рано на другия ден — беше великолепна пролетна утрин със свежозелените пастелни цветове на напъпилите трепетлики и новата трева — те погребаха сърцето на Самюел близо до каньона. Изабел видя целият й живот да се превръща в история от отделни дни и нощи, защото не й беше останал никой, когото да обича. Покачен на близък хълм, Бързия нож наблюдаваше как Декър запълва ямата. Когато всички си тръгнаха, той се спусна надолу и спря погледа си върху надгробния камък, но не можа да прочете думите:

САМЮЕЛ ДАНТ ЛЪДЛОУ

1897–1915

Ние повече няма да го видим,

но ще се присъединим към него.

[1] От cordillera (исп.), планинска верига. — Б.пр. ↑

[2] Жан-Луи Родолф Агаси (1807–1873), американски биолог и геолог от швейцарски произход. — Б.пр. ↑

[3] Кри и черноногите (сиукси) са индиански племена от алгокинската група, обитаващи територията на САЩ и Канада. — Б.пр. ↑

[4] Местност в щата Монтана. — Б.пр. ↑

[5] Пристанищен град на южния бряг на Корнуол, Великобритания. — Б.пр. ↑

[6] На 28 юли 1914 г. сръбският студент националист Гаврило Принцип убива австрийския ерцхерцог Фердинанд в Сараево, което слага началото на Първата световна война. — Б.пр. ↑

[7] Голям пристанищен град в Мексико. — Б.пр. ↑

[8] Столицата на щата Монтана. — Б.пр. ↑

[9] Вид френска алкохолна напитка, сродна на коняка. — Б.пр. ↑

[10] Вид игра на карти — Б.пр. ↑

[11] Дълбок бас (итал.). — Б.пр. ↑

[12] Близо до град Сандхърст, Англия, се намира Кралската военна академия „Сандхърст“. — Б.пр. ↑

[13] Месианско учение, разпространено сред американските индианци в края на XIX. Те вярвали, че белите хора ще изчезнат, а на тяхно място ще се върнат мъртвите индианци заедно с огромни стада бизони. Въпреки мирния характер на движението правителството изпратило армия срещу привържениците му. — Б.ред. ↑

[14] Badlands (англ.), в превод „лошите земи“; район в Съединените щати, обхващащ територии от Южна Дакота, Уайоминг, Небраска, Монтана и Колорадо. — Б.пр. ↑

Глава 2

Летните сънища на Тристан бяха пълни с вода. Студеният, развълнуван Атлантик поклащаше в съня му зелените си талази. Ако се събудеше през нощта, той слагаше с надежда ръката си върху корема на Сузана. През двата месеца от техния брак Тристан беше истински маниакален любовник, но бе подтикван не толкова от страст, колкото от мъката си по Самюел, която измъчваше ума му. Той разсеяно се замисли дали да не се помоли, но след това се засмя на себе си, когато му хрумна, че Бог най-вероятно ще му изпрати за син воден плъх.

До отплаването му за Хавана оставаше само седмица, но Тристан все още не беше казал на никого за това. Знаеше, че постъпва крайно неморално, но не можеше да направи нищо против това. Преди сто години щеше да бъде доволен да пътува по земи, планини и реки до безкрай, но сега годината беше 1915, той беше на двайсет и една, на сушата бяха останали малко неща за откриване, а неговият непреодолим импулс беше да види какво има отвъд седемте милиона вълни на океана и още по-нататък. Не че не обичаше своя край. Всъщност като изключим Канада, Северна Монтана беше единственото място на света, където би живял. И той може би обичаше жена си толкова, колкото беше по силите на един млад мъж с неговата уникална натура. Беше влюбен в нея, държеше я близо до себе си и двамата разговаряха с часове за разни според него въображаеми планове за бъдещето им: за тяхното ранчо, за семейството им, за породистите коне, които щяха да отглеждат, и разбира се, за добитъка, който щеше да направи всичко това възможно.

Сузана седеше близо до оградата под слънчев чадър, който пазеше светлата й кожа, и наблюдаваше как Тристан и Декър обяздват и укротяват коне, подпомогнати от странния полунегър кри, който се впиваше в най-дивите коне като репей в козината на сетер.

Лъдлоу в това време се бе нагърбил със задачата да развлича бащата на Сузана, Артър, който беше дошъл с голям куфар, пълен с въдици марка „Х. Л. Ленард“ за риболов на муха. На Лъдлоу му се струваше странно, че Артър видимо бе много по-загрижен за Алфред, отколкото за Тристан. Алфред се беше възстановил от травмата в гръбнака, но все още трябваше да ходи с бастун, защото накуцваше с единия си крак заради коляното. След няколко седмици, през които финансистът се забавлява от сърце, му хрумна, че трябва да купи нещо, следвайки стародавната традиция на богатите, които винаги, когато са в добро разположение на духа, решават, че трябва да се сдобият с някаква ценност. Той спря избора си на голямо съседно ранчо, наричайки го сватбен подарък за дъщеря си и зет си, макар да записа половината от него на свое име, за да е сигурен, че ще бъде управлявано „благоразумно и делово“ по собствените му думи.

Отношенията между Лъдлоу и жена му се затоплиха. Скръбта им беше обща и твърде голяма, за да могат да се справят с нея поотделно. Най-покъртителният момент дойде един неделен следобед, когато си бяха направили пикник на моравата и през портата мина момиче в евтина лятна рокля, яздещо на кон без седло. Тристан веднага тръгна към нея и й помогна да слезе от коня, разпознавайки я, докато другите гледаха все още озадачени и леко отегчени. Това беше дъщерята на онзи беден чифликчия от Кът Банк, на която Самюел бе дал златния си часовник да му го пази. Тя се приближи към масата, притиснала до гърдите си чантичка. Тристан я представи, донесе й чиния с храна и чаша с лимонада. Той седна до нея и лицето му се сгърчи от мъка, когато я видя да изважда часовника на Самюел от чантичката си. Момичето беше научило за смъртта му от вестника в Хелена, беше пътувало три дни, за да върне часовника и ако някой искал, можел да прочете писмата на Самюел до нея. Те бяха стотина, за всеки ден от службата му, и всяко от тях беше написано с неговия педантичен, красив почерк. Изабел започна да чете, но не можа да сдържи сълзите си. Лъдлоу крачеше из моравата, ругаейки, докато Алфред гледаше в земята. Сузана отведе момичето в къщата да се изкъпе и да си почине. Когато следобедът преваляше, то каза, че трябва да тръгва и помоли да й изпратят писмата, когато свършат с тях. Девойката отказа да вземе каквото и да е било, нито дрехи, нито пари, нито златния часовник, но помоли за снимка на Самюел, защото той пропуснал да й изпрати или може би бил твърде срамежлив да го направи. Тристан язди с нея мълчаливо няколко мили. Искаше му се тя да е бременна, за да може Самюел някак си да се върне обратно, но не, той бе умрял чист и без да е познал жена. И сега тя щеше да продължи надолу по пътя само с една фотография за утеха. Искаше му се да удуши този свят.

Тристан се върна от кратката езда в толкова лошо настроение, че се опита да укроти един млад жребец, с когото не бяха имали късмет до този момент. Това беше упорито, силно животно, от порода години по-късно щеше да стане известна като „куортър“[1]. Той имаше намерение да го кръстоса с три от чистокръвните кобили на баща си. Лъдлоу смяташе, че идеята е интересна, но бащата на Сузана, който беше голям почитател на състезателните коне, я намираше за скандална.

Тристан се бори с жребеца до късния следобед, докато по здрач другите най-сетне започнаха да осъзнават, че един от двата звяра в ограденото пространство, било то конят или Тристан, навярно щеше да умре в това единоборство. Бащата на Сузана подхвърли, че конят ще свърши по-добра работа като месо за кучетата, а Тристан се втренчи в тъста си и каза, че в негова чест ще кръсти коня Артър Кучешко месо, след което се отдалечи с тежки стъпки и отказа да се появи за вечеря, за което поиска извинение, макар да не получи такова.

Късно през нощта океанът отново връхлетя сънищата на Тристан. Той се мяташе насън, простенвайки от болка заради тежките падания, и виждаше черното небе и огромните надигащи се вълни, сякаш беше на нощна вахта. Чуваше трополенето на обледения фок[2], а по-късно небето се озари със звезди, които бяха твърде големи, за да бъдат звезди.

Когато се събуди, усети, че Сузана го завива, а пердетата се вееха като платна. Отиде до прозореца и се загледа в жребеца в ограждението. Под лунната светлина виждаше очертанието на дебелата му здрава шия. Съобщи на Сузана, че ще замине за няколко месеца или може би дори за година, за да посрещне кораба на дядо си в Хавана. Тя му каза, че усеща необходимостта му да го стори и че ще го чака, ако трябва завинаги. На сутринта целуна баща си и майка си за довиждане и потегли с Бързия нож към Грейт Фолс, за да хване влака. Бързия нож му даде ловджийския си нож и Тристан си спомни, че неговият беше заровен с Ноел в Ипър. Той прегърна стария индианец и му каза, че ще се върне, на което Бързия нож отговори: „Знам“, докато оправяше поводите на коня му.

Пътешествието му никога не свърши, освен както свършва за всички смъртни. При Тристан това се случи на един заснежен склон в Алберта в края на декември 1977 година, на осемдесет и четири години. Негов внук го намери до тялото на елен, който Тристан бе тръгнал да корми. Ръката му беше замръзнала около дръжката на ловджийския нож, даден му от Бързия нож същия онзи ден при Грейт Фолс. Внукът окачи елена на една лиственица[3] и отнесе стареца у дома; по пътя снегоходките му потъваха съвсем малко по-дълбоко.

Тристан хвана влака на изток към Чикаго, прекара няколко дни край Големите езера, изучавайки корабите по доковете, сетне продължи на юг към Ню Орлиънс и Мобайл[4], където работи няколко дни на борда на шхуна, собственост на уелсец от Нюфаундленд. Оттам потегли надолу през Флорида към Кий Уест, откъдето хвана нощен ферибот за Хавана, след като гледа как разтоварват зелени морски костенурки от една шхуна от Каймановите острови — елегантен, но мръсен кораб.

Това беше първият му досег с тропиците и по време на нощния преход към Хавана не можа да мигне нито за миг, крачеше с часове по палубата и се учудваше на плътната влажна задуха, която лекият бриз на Гълфстрийм не можеше да разсее. А под бака[5], където потърси спасение от миризмата на въглищния дим, вълните бяха фосфоресциращи.

На развиделяване, когато Хавана се появи в далечината, той пиеше ром от плоското си шише, наблюдавайки делфините, които се стрелваха пред носа на кораба, обръщаха се игриво по гръб и след това пресичаха килватера. Поглеждайки нагоре, видя огромната странна пурпурна полусянка, която Гълфстрийм хвърляше върху небето. Очите му бяха зачервени и напрегнати от пътуването, но за първи път от половин година почувства нещо подобно на успокоение в душата си, сякаш утринните крайбрежни ветрове бяха изчистили повърхността на морето въпреки подводните течения и конвулсии под нея. Той се усмихна към водата при мисълта за шхуната на дядо си, която макар и относително нова, заемаше толкова малко място в света на огромните параходи, които стояха на котва край брега на Хавана. Но тя си имаше и своите предимства, защото въпреки малкото пари, които носеше, с нея човек можеше да отиде навсякъде, можеше да акостира в пристанища, които големите търговски кораби не обичаха, и можеше да навлиза в заливи, които бяха твърде плитки за тежкотонажните съдове. Освен това дядо му казваше, че не харесва миризмата на дим и боботенето на машините и че е вече твърде късно да развие интерес към гротескното.

Хората в крайна сметка не обичат въпросите, особено такива прокажени въпроси като например защо на света отсъства една честна система за награди и наказания. Въпросът не е по-малко мъчителен и неприятен заради това, че е наивен и безполезен. И тук не става дума за някакви фрапантни случаи като този с децата от племето нез-перс, които бяха подложени на унищожителен кавалерийски огън, докато спяха мирно във вигвамите си. Нищо не е толкова гротескно, колкото срещата между дете и куршум. И колко различни могат да бъдат тълкуванията на нещата: пресата по онова време твърдеше, че ние сме победили. Иска ни се да мислим, че всички звезди във Вселената ще потръпнат от ужас на небето при вида на такава чудовищност; свързващите линии на Орион ще застанат накриво, ръцете на Южния кръст ще се отпуснат надолу. Но, разбира се, че няма да се случи нищо такова, неизменното си остава неизменно и всеки човек по свой собствен начин ще продължава да си блъска главата над този отдавнашен непосилен въпрос, чийто отговор е толкова ясен и очевиден. Даже боговете не правят изключение — спомнете си отчаяния вик на Исус, когато пристъпва неуверено във вечността. И ние като че ли не можем да отидем от голямото към малкото, защото всичко е с еднаква величина. Всеки човек е неповторим в кожата си и ние като цяло сме невъобразими един за друг.

И така, Тристан имаше съвсем малка представа за агонията, която бе причинил на Сузана. Сутринта, когато замина, тя пое на дълга разходка и се изгуби. Бързия нож я намери по свечеряване и след това Лъдлоу помоли стария индианец да я държи под око всеки път, когато излиза през портата. Разходките й продължиха седмици и баща й прекъсна отпуска си и си замина гневен, когато тя отхвърли плана му да анулира брака си. Но характерът на Сузана се дължеше повече на ранния деветнайсети век, отколкото на ранния двайсети и като изоставена любима тя не желаеше съчувствие от никого. Тази нейна решимост бе несъкрушима и тя прекарваше времето си или разхождайки се с учебниците по ботаника и зоология на Самюел, или като четеше в стаята си Уърдсуърт, Кийтс и Шели — нейни любимци от двете години в колежа Радклиф преди брака й с Тристан. Тя обичаше да разговаря със свекърва си, чийто необикновен интелект не отстъпваше на нейния, стига разговорът да не тръгваше към Тристан. Но най-много се наслаждаваше на дългите си летни разходки, по време на които беше толкова погълната в мислите си, че никога не забелязваше Бързия нож, който я следваше.

Понякога канеше малката Изабел със себе си и се възхищаваше на бързия ум на детето и познанията му за природата, почерпани от майка й и от собствените й наблюдения вместо от книгите. През един особено горещ следобед, докато се къпеха в един вир близо до извора, където беше гробът на Самюел, Изабел забеляза Бързия нож в гората и му махна. Сузана извика и се прикри, а след това се смути, когато срещна недоумяващия поглед на детето. Изабел се засмя и каза, че ще се омъжи за Бързия нож, когато порасне, ако не е твърде остарял дотогава, защото Сузана вече се е омъжила за Тристан и на света нямало други мъже, подходящи за тази цел. Сузана се потопи до шия във водата и си спомни как веднъж в същия този вир Тристан се беше престорил на видра, преследвайки една малка пъстърва и дъвчейки воден кресон[6]. Изабел също така обясни на Сузана, че Бързия нож я следва само за да не се загуби и да й попречи да се озове неволно между някоя мечка гризли и малките й.

Същата сутрин Тристан закусва в Хавана и след това се разхожда по улиците до обяд — времето, по което дядо му ходеше всеки ден в търговската кантора. Срещата мина спокойно, но когато излязоха от офиса под палещата жега, дядо му стана мрачен и тръгна леко наведен напред като човек, който върви под дъждовна буря. Членовете на екипажа му бяха отпратени по домовете си, а той се беше разболял от дизентерия, единственото оплакване, което Тристан чу някога от устата му, но и самото то бе част от плана му да смекчи последствията от неизбежното: при завръщането им във Фалмът шхуната щеше да бъде реквизирана за военни цели. За да запазят контрол над кораба, трябваше да съдействат на властите. Когато минаха покрай охраната на британското посолство, старецът се спря, погледна Тристан със студените си сини очи и му нареди да не казва нищо, защото вече се бил договорил с тях. След това старецът отпи голяма глътка от шишето си с ром и го подаде на Тристан с обяснението, че човек трябвало да притъпи малко сетивата си, за да може да понесе общуването с тези идиоти.

Късно същия следобед те натовариха припаси на шхуната с един нов първи помощник — датчанин от Сан Франциско на име Асгаард, и трима матроси кубинци, които видимо имаха опит. По документи капитан сега беше Тристан, а дядо му беше посочен като пасажер, пътуващ към Фалмът. Напуснаха пристанището по здрач, вдигнаха американското знаме над грота и записаха часа на тръгване в един чисто нов корабен дневник. На другата сутрин под напора на силен североизточен вятър заобиколиха Кейп Антонио и поеха на югозапад през Юкатанския пролив към Баранкила, за да вземат неутрален товар от махагон, палисандрово дърво и един важен британски поданик, чието качване на борда в никакъв случай не беше случайно. След това се отправиха на изток, минаха на юг от Каймановите острови, през пролива Уиндуърд, през протока Кайкос и завиха на север, за да уловят Гълфстрийм, чието течение щеше да им помогне да стигнат до Англия.

Старецът излайваше от време на време по някоя заповед към Асгаард от каютата си и продължаваше неумолимо да обучава Тристан. Те караха двойни вахти, поддържайки се будни с ямайско кафе. В продължение на един месец Тристан изтри всичко друго от ума си, за да може да погълне шейсетгодишния опит на дядо си. Насън в тревожния му ум се мяркаха фронтални шквалове[7], очукани докове, разцепени мачти и странни гигантски вълни, на каквито можеш да налетиш край бреговете на Мадагаскар. Не видяха никакви признаци за германска блокада, докато наближаваха южния бряг на Англия. Промъкнаха се във Фалмът през нощта, където бяха посрещнати от британското разузнаване. Това беше последното завръщане на стареца и той се намести на леглото си за постоянно с помощта на Тристан и жена си, която бе броила пътуванията му повече от половин век. Той беше почти радостен, когато хвана ръката й и й каза, че остава у дома завинаги.

На другия ден Тристан беше инструктиран от офицер, който преди това бе управлявал фабрика в Мидлендс. Офицерът се държеше почтително с Тристан и му наля напитка, въртейки нервно в ръцете си някаква папка. След това го попита дали би имал нещо против да му покаже как се скалпира човек; на младини бил чел много за американския Запад, но никой от авторите не бил описвал точната техника и той бил любопитен. Тристан мълчаливо направи рязко движение с ръка под линията на косата си и след това още едно, все едно отпаря нещо. Това събуди чувството му за хумор, което не се случваше често, и после той обясни, че в такива случаи трябва да изчакаш човекът да умре или почти да умре, в зависимост от това колко го ненавиждаш, и че не е възможно да скалпираш обезглавен човек, защото по този начин оставаш без опорна точка. Англичанинът кимна с разбиране и след това продължиха с инструктажа. На другата сутрин шхуната щеше да бъде натоварена с дървени сандъци, на които щеше да пише „консервирано говеждо“, но всъщност в тях щеше да има модерно оръжие с по-особени характеристики. Товарът трябваше да бъде доставен в Малинди на брега на Кения, за да помогне на британците в предстоящия им сблъсък с германците при Форт Икомо в Танганайка. На този ранен етап от войната не трябваше да имат никакви проблеми благодарение на това, че плават под американски флаг, но ситуацията можеше рязко да се промени и ако попаднеха под огън, Тристан беше длъжен да потопи шхуната. Ако престрелката не беше особено ожесточена и се намираха близо до брега на Кения, можеха да отворят един сандък с ловни пушки и карабини, пътуващи за Найроби, и да ги използват за самозащита, а Тристан трябваше да подготви екипажа си за тази евентуална възможност.

Тристан прекара следобеда край леглото на дядо си, очаквайки да стане полунощ, когато щеше да тръгне. Докато старецът спеше, писа на Сузана и баща си, че заминава на правителствена мисия, без да знае, че писмата му ще бъдат цензурирани и че през целия ден го е следял офицер от разузнаването, преоблечен като корнуолски рибар. И докато пишеше, го обзе едно странно чувство, като че ли за момент съдбата му вече не беше толкова неотменимо лична и погребана дълбоко вътре в него. Представи си баща си и Декър как спорят за кръстосване на коне и майка си в гостната с грамофона, който свири Cavalleria Rusticana. Видя как Сузана се надига в леглото, протяга се с първите лъчи на слънцето, приближава се към прозореца, тънка и стройна, поглежда какво е времето над планината, след това се връща в леглото и го гледа дълго, без да каже нищо.

Понякога нашите най-странни постъпки разкриват най-истинската ни и дълбока същност. Тайните желания остават слаби фантазии, докато не събудят една достатъчно силна воля, която да ги изпълни. Разбира се, никой не е виждал такова нещо като „воля“ и това може би е най-евтината абстракция, просто дума, която се нуждае от хиляди определения. Онази сутрин, когато Тристан замина за Африка, след като закуси под тихата светлина на лампата с баба си — тя му даде Библия, увита в пуловер от сурова вълна, изплетен от нея, — той приведе в действие определен брой неизбежности. Още от часовете по география в шести клас в провинциалното училище бе мечтал да отиде в Африка, не за да ловува, защото Бързия нож го беше научил на едно много по-почтено и практично отношение към лова от това да убиеш животно, за да удовлетвориш егото си, а просто да я види, да я помирише, да я почувства и да я познае, да разбере доколко е в съзвучие с мечтите на онова дете, което беше лудо по карти и атласи. Друга негова страст бе събудена от разказите на баща му за няколкото му кратки младежки пътешествия със собствения му баща: пътуването до Гьотеборг в Швеция едно лято, друго до Бордо и за кита, който бе видял да се надига от водите на Северно море. Винаги великолепен ездач, веднъж във въображението си Тристан бе видял шхуна, носеща се като гигантски морски кон, който скача над пяната на вълните и пори талазите с пълна скорост. Имаше също и едно неизречено, немислимо и спонтанно чувство, че времето и пространството ще му разкрият защо Самюел е умрял.

С помощта на силните студени ветрове, които духаха цяла седмица, шхуната заобиколи нос Сан Висенте[8], откъдето поеха на югозапад към Гибралтар.

Асгаард предполагаше, че изминават по сто и петдесет морски мили на ден, отлична скорост, която обаче щеше да отслабне, след като навлезеха в Средиземно море. На два пъти спускаха платната, за да се упражняват в стрелба. Тристан се зарадва, когато отвори сандъка и намери в него седем ловни пушки „Holland & Holland“ с различен калибър, включително една пушка за слонове и четири гладкоцевни карабини. Но вълнението беше прекалено силно и бе почти невъзможно да улучиш бутилка, сложена на кърмата, при непрестанното издигане и пропадане на кораба. Това се удаваше единствено на Тристан и на единия от кубинците, за когото по-късно се разбра, че е мексикански изгнаник. Асгаард, кроткият датчанин, затваряше очите си, когато дърпаше спусъка; единият от кубинците непрестанно се кикотеше, а другият бе сдържан и сериозен, но неопитен.

След като бяха от ден и половина в Средиземно море и тъкмо когато минаваха покрай Алборан[9], в ранната вечер един германски ескадрен миноносец им даде сигнал да спуснат платната и да легнат на дрейф, но внезапно надигналият се шквал и спускащият се мрак им даде възможност да се измъкнат. От съображения за сигурност Асгаард смяташе, че трябва да стоят по-далече от алжирския и тунизийския бряг, след което вероятно щяха да бъдат в безопасност, или поне докато стигнеха Индийския океан. Той се оказа прав, но въпреки това Тристан изгуби сън и покой, когато попаднаха в пълно безветрие и прекараха три дни недалече от бреговете на Либия. Въпреки инструкциите те спряха в Йерапетра на остров Крит и останаха там достатъчно дълго, за да се запасят с прясна вода, заменяйки старата, която беше придобила леко солен вкус. На кея един магазинер, очевидно германец, ги наблюдаваше крадешком и мексиканецът предложи на Тристан да му пререже гърлото. Екипажът не беше осветлен около целта на мисията, но никой от тях не вярваше, че сандъците в трюма са пълни с говеждо месо. И за ужас на Асгаард Тристан напълно се отказа от обичайните формалности, които отделяха капитана от екипажа — формалности, които самият той бе ненавиждал и осмивал в армията. Тристан ядеше с екипажа, понякога се опитваше да готви, играеше карти с моряците и беше започнал да взима уроци по китара от особено срамежливия и мълчалив кубинец, който го наричаше Caballero[10] вместо капитан. Пиенето не беше ограничено до традиционните две унции на ден и запасите с алкохол не стояха заключени, въпреки че никой не злоупотребяваше с тях. Асгаард обаче се зарадва, когато два дни след заминаването им от Фалмът, Тристан обяви на вечеря, че всеки, който не работи както трябва, просто ще бъде хвърлен зад борда. Но екипажът беше бърз, експедитивен и с висок дух, отчасти защото отиваха на юг към по-топли страни, каквито обичаха.

Шхуната пристигна призори в Порт Саид и пое без никакви инциденти по Суецкия канал. С изключение на Тристан и Асгаард тежката жега на Червено море не притесняваше другите. Горещината значително намаля, когато минаха през пролива Баб ел Мандеб и навлязоха в пояса на силните южни ветрове на Индийския океан в Аденския залив. Две седмици по-късно пристигнаха в Малинди само за да разберат, че мястото на срещата е променено и трябва да продължат към Момбаса, до която имаше още два дни път на юг. Тристан изпадна отново в мрачно настроение до такава степен, че тайно му се искаше да срещнат германски военен кораб, но тъй или иначе предаването на товара в Момбаса мина без проблеми. Британският офицер каза на Тристан, че като награда за поетия риск към момента са освободени от други непосредствени задължения. Сетне добави, че щял да го предложи за орден, при което Тристан се намръщи и излезе от стаята. След повече от месец по море видът на това помпозно кречетало го отвращаваше. Асгаард бе идвал в Момбаса и преди и посвети отпуска си на една френска вдовица, а Тристан, двамата кубинци и мексиканецът, които бяха под негово попечителство, се качиха на новия влак за Найроби и прекараха три дни в пиянство и разврат до пълно изтощение. Тристан се договори да превози товар от слонова кост и рога от носорог (смятани от китайците за афродизиак) до Сингапур. В Найроби пробва да пуши опиум и доста хареса неговия призрачен, прогонващ мислите ефект. На връщане към пристанището си направи снимка пред един пункт за зареждане на гориво с отрязана глава на носорог в скута си. Плати на опърпания, алкохолизиран, английски фотограф двайсет долара да изпрати снимката на Бързия нож, чрез Уилям Лъдлоу, Шото, щата Монтана, САЩ. Съпътстващият текст гласеше:

„Ето един мъртвец, който спря влака, било то само за миг.“

А в Монтана бе отново есен и беше минала само една година, откакто момчетата отидоха на война. Изабел и Сузана заминаха за Бостън, след като Сузана се оправи от пристъп на пневмония, която бе хванала по време на една дълга разходка в студа и дъжда. Тази година истинското циганско лято трая само три дни и следобеда на един от тях Лъдлоу си губеше времето на верандата с един кристален радиоприемник[11], докато Бързия нож и Изабел го наблюдаваха със сериозен израз на лицата. Когато най-накрая от приемника дойдоха първите звуци музика от станцията в Грейт Фолс, всички едновременно бяха потресени до дъното на душата си. Спящите на верандата кучета се събудиха и залаяха, а мъжкото се наежи застрашително. Лъдлоу едва не изпусна радиото, което бе сглобявал два дни. След това се засмя и запляска, подскачайки в кръг. Бързия нож пък изпадна в дълбок размисъл, докато Лъдлоу му обясняваше как всяко нещо си имало свой звук. След като мъдрува още час, Бързия нож стигна до извода, че радиоприемникът е точно толкова безполезен, колкото и грамофонът.

Сузана прекара зимата в Бостън в дома на Изабел на площад Луисбърг. Все още отчуждена от родителите си заради своя брак, тя откри, че се чувства приятно в компанията на Изабел, двете жени постепенно се сближиха и обикновено формалните отношения между свекърва и снаха прераснаха в близка дружба. Изабел беше решила тази година да мине без любовник и вместо това да отдаде енергията си на изучаването на френски и италиански, на феминизма и на правото на жените на глас. (В допълнение, разбира се, на обичайната симфонична музика и опера.) Тя даде вечеря в чест на своя далечна братовчедка, поетесата Ейми Лоуел[12], която беше доста скандална фигура, като се има предвид, че пушеше пури на обществени места. Сузана, чието здраве беше крехко, бе очарована от едрата бомбастична дама, която след вечеря помоли за чаша бренди, запали си пура и чете своята нежна изящна поезия, толкова абсурдно различна от своя приносител.

Сузана никога не получи писмото на Тристан от Фалмът, а само известие от британското правителство, че то ще бъде задържано толкова дълго, колкото е необходимо, тъй като съдържа информация, свързана с тайна военна операция. Това я озадачи и натъжи и тя беше почти готова да се свърже с баща си, до когото бяха стигнали новини за Тристан в похвален дух. Британският консул в Бостън му беше доверил, че Тристан ще бъде награден с Кръста на Виктория за това, че е изпълнил успешно една изключително опасна мисия, чийто характер не може да бъде разкрит. Като чу това, бащата на Сузана спонтанно промърмори „проклет авантюрист“, въпреки че новината му беше съобщена в Харвардския клуб и той беше енергично поздравен за това, че има такъв благороден зет. Артър бе замесен от същото тесто като Джей Пи Морган[13] и Джей Гулд[14], макар очевидно да им отстъпваше по мащаб. Войната несъмнено щеше да доведе до неговия финансов апогей и след успешните си мини и фабрики сега той решително се впусна в бизнеса с добитък и зърно. Артър беше открил офис в Хелена и бе назначил Алфред да го управлява, насърчавайки го да влезе в политиката и да му изпраща ежеседмично всякаква икономическа информация, до която може да се добере. Алфред вече му беше помогнал да реализира огромна печалба от сделка с пшеница и бащата на Сузана неволно си помисли какъв чудесен зет би излязъл от него. Артър имаше сериозно участие в „Стандард Ойл“, които бяха изкупили медодобивни мини в Монтана от „Анаконда“, създавайки по този начин компанията „Амалгамейтид Копър“. Той беше съвсем наясно с правата на онези, които държат капитала, докато Лъдлоу имаше скрупули и беше склонен да съчувства на работниците за техните надници и условия на живот. Когато няколко стачкоизменници от доброволните отряди за поддържане на реда обесиха един член на радикалната организация „Индустриални работници на света“ от моста в Бют, щата Монтана, Артър ги приветства за решителността им.

През пролетта Алфред потегли на изток, за да се посъветва с Артър за бъдещето си, да види майка си и по възможност Сузана, в която беше тайно влюбен. Алфред беше малко недодялан в сравнение с Тристан и Самюел, но искрено обичаше и се възхищаваше от братята си и имаше вярно сърце. Една вечер той плака в леглото си, когато откри, че тайно се надява Тристан да не се върне и Сузана някак си да го обикне. Всъщност Алфред беше малко наивен и простодушен — черта, която неговата политическа кариера бързо щеше да промени. В Бостън той се почувства дълбоко наранен, установявайки, че Сузана почти не го забелязва по време на празничния обяд в чест на семейната среща. През следващите дни тя беше дружелюбна, но хладна по време на няколкото им разходки в Централния парк на Бостън, докато самият той едва успяваше да сдържа чувствата си. На раздяла Сузана му подари книга със стихове на Ейми Лоуел, от които той не разбра нищо, с изключение на посвещението, което гласеше:

„Скъпи Алфред. Ти си толкова добър и благороден човек.

С обич, Сузана.“

Прочитайки го, Алфред така се развълнува, че щом остана сам в купето си на път към вкъщи, той разтвори книгата и разтреперан я доближи до носа си, мислейки си, че долавя уханието й.

Шхуната още се виждаше от Дар ес Салам, където бяха натоварили слоновата кост, когато Тристан получи тежък пристъп на дизентерия и припадна на руля. Първата фаза на болестта го събори на легло и той вдигна температура над 40°. Точно през тази седмица морето беше толкова бурно, че Асгаард се страхуваше както за живота на капитана, така и за целостта на кораба. И ако Тристан и шхуната не притежаваха почти свръхестествена издръжливост, и човекът, и корабът щяха да почиват без покров на дъното на Индийския океан. Към края на първата седмица треската не спря, но отслабна, благодарение на което Тристан можеше да става и да се придвижва, измъчван от тропически кошмари. В своите полубудни съновидения той съзря вратите на ада и искаше да мине през тях и само бог знае какво го спаси от падане една нощ, докато стоеше приклекнал като гаргойл на бушприта[15], търсейки прохладата на водните пръски. Виждайки това, мексиканецът го зашемети с едно колче за притягане на въжета и го отнесе обратно в леглото.

За Тристан мъртвите бяха на палубата и въпреки треската той пиеше в каютата си и слушаше стъпките им. Самюел се смееше и говореше за ботаника, но по главата му имаше сняг и крайбрежните ветрове рошеха косите му, докато се приближаваха към Коломбо на остров Цейлон. Сузана се появи със сини криле, а воят на Бързия нож се носеше над водореза при носа на кораба. Тристан ги чуваше и дори ги виждаше през стените от тиково дърво и бял дъб. Не можеше да отличи бълнуването насън от трескавата безсъница и затова преследваше души и насън, и наяве. Веднъж призори Асгаард го намери в трюма гол, притиснал един гигантски бивник на слон до гърдите си, разглеждайки кървавия корен, който беше потъмнял и вонеше ужасно. В един момент Тристан помъкна бивника нагоре към палубата и се опита да го хвърли през борда, но Асгаард го спря и го върна в каютата му, оставяйки мексиканеца отпред на пост.

В трескавата си възбуда Тристан постигна онова състояние, за което мистиците копнеят, но той не беше подготвен за него: всички неща на света — и живи, и мъртви — бяха с него и имаха една и съща пропорция. Той не можеше да разпознае и не виждаше смисъл в босия си крак на края на леглото, нито в океана, под чийто огромен похлупак беше винаги нощ дори посред бял ден; кръвта по края на гигантския бивник не принадлежеше на шхуната и изхвърлянето му през борда по някакъв начин щеше да го върне на главата на слона. Сузана идваше в съня му като бледорозов сексуален призрак и утробата й го покриваше, солена като пръските при бушприта, докато самият той не се превърнеше в привидение и едновременно с това беше океана; самата Сузана; скачащия кон под него; дървото на морския кон под него; вятъра, който разкъсваше платната; луната над тях и светлина на мрака помежду им.

Когато навлязоха в пролива Малака и заплаваха с приятните меки ветрове към Сингапур, Тристан до голяма степен се беше възстановил. Слоновата кост беше стоварена без церемонии направо на борда пред група китайски бизнесмени, които платиха добри пари за нея, донякъде и защото се страхуваха от главорезите на Тристан, наблюдаващи бдително сделката. От болестта Тристан беше станал тънък като корабно въже, което всеки момент ще се скъса, но владееше напълно положението. Срещу много високо заплащане той се съгласи да превози до Сан Франциско голям куфар с чист опиум, съпроводен от един от китайските бизнесмени. По този повод Асгаард изказа известни резерви, но на вечеря Тристан раздели поравно печалбата от слоновата кост между екипажа, запазвайки един допълнителен дял за дядо си като собственик на кораба. Той каза, че същото ще се случи и с печалбата от опиума, при което Асгаард започна да си мечтае за една малка ферма на датския бряг, която лесно можеше да стане негова. Кубинците отпразнуваха случая, представяйки си колко смаяни ще бъдат семействата им от тяхното неочаквано забогатяване. Само Тристан и мексиканецът бяха без корени и почти нехаеха за купчината пари пред тях, защото не желаеха нищо, което може да бъде купено с тях. Що се отнася до мексиканеца, той може би бленуваше за своята далечна обичана родина, в която не можеше да се върне, без да умре. И бог знае какво друго искаше Тристан, освен да върне мъртвите: умът му беше пепелище от едно клане, опожарен град или гора, студен белег от рана.

Шхуната потегли на север през Южнокитайско море, спирайки в Манила, за да се запаси с прясна вода. Куриерът на опиум беше ужасен от това пристанище с мрачна слава и затова Тристан остави Асгаард и двамата кубинци, въоръжени с ловни пушки, на пост на палубата. След това слезе в каютата си и написа кратко, но съдбоносно писмо до Сузана (Твоят съпруг е завинаги мъртъв. Моля те, омъжи се за друг.), което изпрати по капитана на един бърз параход, с когото той и мексиканецът се запознаха по време на гуляя си в Манила. Точно преди да се зазори, на път към кораба те бяха нападнати от четирима главорези близо до дока и можеха да загинат, ако мексиканецът не беше обезоръжил единия от нападателите, а Тристан се зае с най-едрия от тях. Мексиканецът отсече главата на бандита с мачетето, което му бе отнел, а другите побягнаха, с изключение на този, когото Тристан душеше. В последния момент обаче Тристан получи силен удар с нож в страничната част на коляното, който преряза сухожилието му. Мексиканецът му сложи турникет и двамата запяха пиянски песни, докато вървяха към чакащата ги при дока лодка, с която се върнаха на шхуната. Асгаард почисти и заши раната с хирургически конци, импровизирайки възли около сухожилието му. Когато стигнаха Хаваите, раната вече беше зараснала, но Тристан продължи да ходи с леко накуцване до края на живота си.

Никой освен членовете на екипажа му не знае много за следващите шест години на Тристан, с изключение на няколко детайла, които бяха още по-интригуващи заради тяхната непълнота. Знаем само, че е стигнал до Сан Франциско, след което потеглил на юг към Панама с надеждата да мине през новия канал, но свлачище при Гейтланд Кът му попречило да направи това, поради което заобиколил нос Хорн и монтирал малък помощен парен двигател към шхуната в Рио. След това последвали три относително спокойни години, през които шхуната пътувала като търговски кораб в района на Карибския басейн — от Бермудските острови и Мартиника до Картахена[16].

Тристан купил малко ранчо на остров Хувентуд и сетне се отправил към Дакар в изпълнение на друга мисия за британското правителство през последната година от войната. Заобиколил нос Добра надежда, връщайки се в Момбаса, откъдето взел на борда жена от племето гала, но тя се страхувала от люлеенето на кораба и затова седмица по-късно я оставил на брега на Занзибар с малък чувал със злато. Тристан за втори път натоварил кораба със слонова кост и опиум и потеглил отново на изток към Сингапур, Манила, Хаваите и Сан Франциско, надолу през отворения в края на 1921 година Панамски канал и оттам обратно към Хавана, където се разделил с Асгаард и останалия си екипаж, с изключение на мексиканеца. Прекарал няколко месеца в ранчото си на остров Хувентуд и когато се върнал в Хавана, научил за смъртта на дядо си отпреди пет години, а също и че баща му е получил удар и го моли да се върне у дома, за да се видят, преди да умре.

Тристан и мексиканецът наели нов екипаж и отплавали към Вера Круз, където мексиканецът вече разполагал с достатъчно пари, за да може да откупи живота си от властите. Тристан оставил шхуната под грижите на мексиканеца, отправил се на север, първо на кон и после с влак, и през април 1922 година пристигнал в Монтана, обгорен от слънцето, накуцващ, безутешен и гледащ света с най-студените очи, които светът познавал.

Не бихме могли да опишем нямата радост на Лъдлоу, когато един топъл априлски ден — седейки на верандата с Бързия нож и слушайки симфонична музика по радиото — той видя коня на Тристан да заобикаля предпазливо снежните преспи по пътя и да минава през портата. Тристан скочи от коня, подхвана баща си, който падна от верандата в прегръдките му и след това дълго повтаря „татко, татко“, но старецът не можа да му отговори, защото беше напълно онемял от удара. Бързия нож вдигна глава към небето, чувствайки първите сълзи в живота си, който беше толкова суров и непонятен, колкото и радостта на Лъдлоу. Старият индианец подхвана песен. Декър дотича от яхъра и двамата с Тристан се опитаха да се повдигнат един друг едновременно. Пет, която излезе от кухнята, чувайки глъчката, искаше да му се поклони, но преди това Тристан я грабна в прегръдките си. Едно момиче на шестнайсет с дълга конска опашка и мъжки дрехи се показа иззад ъгъла, държейки юзда. Лицето й беше обветрено, но въпреки това не съвсем индианско. Девойката се загледа в Тристан, който улови погледа й, но след това тя се отдалечи. Декър поясни, че това е дъщеря му Изабел, която обаче била много срамежлива.

Пет закла едно младо агне, запали огън зад кухнята и започна да го пече. Те седяха на верандата и пиеха, но през повечето време мълчаха. Лъдлоу пишеше въпроси върху една боядисана в черно дъсчица с тебешир. Косата му беше побеляла, но стойката все така изправена. Декър се загледа някъде в далечината и обясни на Тристан, че майка му е в Рим, после замълча и уж сещайки се случайно, добави, че Алфред и Сузана са се оженили миналата година и били на дълъг, макар и закъснял, меден месец в Европа, а лятото щели да прекарат в Антиб[17]. Декър почувства облекчение и отпи голяма глътка, когато видя, че Тристан видимо не се смути от новината. Тристан обиколи моравата и каза, че иска да поязди малко, изразявайки надежда, че няма да се напият прекалено много, докато стане време за вечеря.

Пое бързо нагоре по ручея, който водеше до извора в тесния каньон. Върху гроба на Самюел имаше още малко сняг и една сврака отлетя от камъка, когато наближи и слезе от коня. Проследи невидимата нишка, която птицата очерта, летейки нагоре към каньона точно над главата му. Реши, че не е от хората, които трябва да ходят на гробища, защото вътрешното му убеждение беше, че под краката му няма нищо друго, освен сняг, пръст и камък, потъмнял от времето. На връщане към къщата видя Изабел да чисти три малки жребчета под ярката светлина на слънцето. Декър й викаше „Втората“, за да избегне объркването с майката на Тристан. Той я попита къде е язовецът и тя му отговори, че животното е изчезнало, но малките му все още живеят горе зад овощната градина. Изабел го поведе към хамбара и му показа дребния рунтав еърдейл териер, който Лъдлоу й беше подарил за рождения ден. Макар и само на десет седмици, кутрето тръгна към Тристан, ръмжейки, но той го взе на ръце и постепенно го успокои, докато накрая еърдейлът задъвка ухото му. После Тристан се вгледа настойчиво в Изабел, докато тя се изчерви и сведе поглед към земята.

На вечеря Лъдлоу наряза агнето церемониално, написа на дъсчицата си „разкажи ни истории“ и я подаде на Тристан. Изглеждаше странно, но подобно на много други хора, които нямат никакъв интерес към приключенията, а биват тласкани към тях от едно безпокойство на тялото и ума, Тристан не виждаше нищо особено изключително в изминалите седем години. Но той знаеше много добре какво масата очаква да чуе и заради баща си разказва надълго и нашироко за обезглавяването на филипинския разбойник, за тайфуна край бреговете на Маршаловите острови, за анакондата, която купил пиян в Ресифе и която се увила толкова здраво около мачтата, че не могли да я откъснат от нея, докато не й предложили прасенце, за красотата на конете, които оставил под грижите на екипажа си в Куба, и как някои хора в Сингапур ядели кучета, което шокира всички на масата, с изключение на Бързия нож, който го помоли да разкаже за Африка. След вечеря Тристан раздаде подаръци от дисагите си, в това число и една огърлица от лъвски нокти, която окачи на шията на Бързия нож. (Три дни по-късно старият индианец замина за Форт Бентън, за да покаже гердана си на Онзи-който-вижда-като-птица.) Тристан импулсивно даде един пръстен с рубин, предназначен за майка му, на Втората, сложи го на ръката й и я целуна по челото. Масата притихна и Пет понечи да каже нещо, но Декър я спря.

По-късно през нощта, когато всички си бяха легнали, Тристан се разходи из пасището под лунната светлина. Островчетата сняг бяха призрачно бели, а далеч на запад се виждаха дори още по-белите върхове на Скалистите планини. Той слушаше койотите, които джафкаха и ръмжаха, преследвайки плячката си, и от време на време надаваха къс вой. После чу кутрето да скимти някъде близо до ограждението за добитъка, тръгна към хамбара и го взе на ръце. Отнесе го в къщата, качи се в стаята си, сложи го върху една еленова кожа и направи около него гнездо с една топла завивка, за да го пази от нощния студ. Тристан спа някъде до посред нощ, когато кутрето заръмжа и под лунната светлина от прозореца той видя Втората да стои до леглото му. Хвана я за ръката и малко по-късно тя се присъедини към неговия дълбок и лишен от сънища сън. Двамата се бяха прегърнали един друг и най-накрая цялата самота си отиде от света.

Животът на Тристан като че ли вървеше на отрязъци от по седем години и сега той щеше да има седем благодатни години, период толкова несравним и златен, че след много години в бъдещето той щеше да се връща отново и отново към това време, чиито най-малки подробности като че ли бяха записани в книгата на дните; папирус, чиито страници разгръщаш бавно и с трепет. Никоя благодат не е самотна и тя идваше най-вече от хората, които обичаше, макар Тристан да не знаеше това навремето, когато ги изостави. Те бяха тези, които го поведоха към светлината и топлината, и сега през тази първа сутрин той ги видя ясно през прозореца, след като Втората си облече нощницата, целуна го и излезе от стаята му. Най-напред се чу силен, неопределим шум далече от пасището, който се оказа, че идва от евтин форд. Колата се въртеше в кръг през камъните и калта, на волана беше Бързия нож, а Лъдлоу седеше изправен до него в шубата си от бизонска кожа. Декър се беше облегнал на обора с ирландски вълнен каскет на главата, пушеше сутрешната си цигара под яркото слънце и чешеше по носа един херефордски бик, който тикаше муцуната си между дъските на оградата. Пет разпръскваше зърно на пилетата и няколко гъски и гонеше кутрето, което преследваше пилетата. И когато слезе долу на закуска, печката беше топла и слънчевата светлина струеше през южния прозорец, откъдето се откриваше гледка към равнината. Втората му наля кафе и той надникна в глинената купа с херинга, която Роскоу Декър обожаваше, и си взе едно парченце заедно с няколко мариновани лукчета. Втората му сервира пържена пъстърва, която Бързия нож бе уловил призори. Тристан се загледа в блестящата й черна коса, хваната на една-единствена плитка, докато тя миеше чиниите от закуската. Той затвори очи и подът като че ли се люшна за миг под краката му, сякаш беше на борда на кораб, а херингата донесе уханието на свеж морски въздух при отлив. Сетне ги отвори отново и попита Втората с усмивка дали би се омъжила скоро за него, за да престанат да скандализират къщата с нощните й посещения. Тя избърса ръцете си, взе пръстена с рубин от перваза на прозореца, сякаш беше винен бокал и каза „да“, ако е сигурен в себе си, и пак „да“, ако не е.

Вдигнаха голяма сватба в началото на октомври, забавяйки я, за да може Изабел да се върне от Европа, а също и по настояване на Пет, която се страхуваше, че на Тристан всеки момент може да му хрумне да си тръгне — идея, която всъщност беше далече от мислите му. Той прекара лятото, строейки дървена къща в тесния каньон с гледка към извора. От Спокан пристигна група от норвежки дърводелци заедно с трима италиански зидари от Бют. Къщата беше проста по замисъл — с една просторна стая, кухня с огнище в единия край и камина от дялан камък в другия върху цялата стена; всяко от двете крила имаше по три спални. Втората беше смутена от размера на новия им дом, а Бързия нож и Лъдлоу ги посещаваха всеки ден с форда, носейки обяд за работниците.

В Монтана Голямата депресия дойде десет години по-рано. В източните равнини търговията със зърно, която беше достигнала своя пик по време на войната, се срина напълно, за което помогнаха и двете години тежка суша. Банките фалираха, а пазарът с добитък, чийто цени бяха изкуствено завишени, тръгна надолу, когато поръчките от армията спряха. Декър намали броя на животните в стопанството, оставяйки само херефордските говеда, но тъй или иначе единственият приход на ранчото идваше от породистия жребец, наричан все още от всички Артър Кучешко месо, който Декър кръстосваше с чистокръвни кобили. Потомството му не притежаваше силата и издръжливостта на породата куортър, но конете бяха особено подходящи при отглеждането на добитък, приятни за езда, енергични и красиви. Освен това бяха изключително бързи при гонките от четвърт миля и Тристан и Декър се състезаваха с тях по разни панаири в Монтана, Айдахо, Уошингтън и Орегон. Със спечелените от надбягванията пари Тристан купи на Лъдлоу туристически автомобил „Пакард“, който Бързия нож караше с достойнство и предпазливост, все така с огърлицата от лъвски нокти на гърдите си. Пристигаха хора чак от Сан Антонио и Кингсвил, Тексас, за да купят коне срещу суми, които Декър и Лъдлоу намираха за смайващи, но с присъщата си пресметливост Тристан настояваше за тях.

Сватбата през есента остана в паметта с отсъствието на Сузана и Алфред. Всъщност трябваше да минат още четири години, преди Тристан да види Сузана и това се случи на една изискана, но весела вечеря по случай Коледа. Алфред си идваше от време на време, докато обикаляше района след кандидатирането си за Сената — състезание, което той спечели ловко и не без финансовата помощ и влияние на своя тъст. Никой друг освен Пет и Втората не забеляза скръбта на Сузана тази Коледа. Тя беше още бездетна и докато децата на Тристан — Самюел Декър и третата Изабел — милваха русата й коса в гостната, Сузана се разплака.

Икономическата ситуация ставаше все по-тревожна и по съвет на Артър Лъдлоу постепенно изтегли капитала си от банката в Хелена и понеже не му хрумна нищо по-добро, закопа известно количество злато под огнището в дома на Тристан. Самият Тристан с обичайната си очарователна самонадеяност настояваше, че ранчото може да се самоиздържа. Той все още изпращаше официални уведомителни писма и определени суми пари на Сузана и баща й за ползването на земята, която беше тяхно съвместно владение.

[1] Американска порода коне, кръстоска между английски чистокръвни и местни коне. — Б.пр. ↑

[2] Главното платно на кораба. — Б.пр. ↑

[3] Вид иглолистно дърво от семейство борови. — Б.пр. ↑

[4] Град в щата Луизиана. — Б.пр. ↑

[5] Палуба над главната палуба на носа на кораба. — Б.пр. ↑

[6] Растение (билка), което вирее край реки и малки потоци. — Б.пр. ↑

[7] Шквал, силен и опасен за плавателните съдове порив на вятъра. — Б.пр. ↑

[8] Най-югозападната точка на Португалия. — Б.пр. ↑

[9] Остров в Средиземно море, недалече от брега на Мароко. — Б.пр. ↑

[10] Господин, конник, рицар (исп.). — Б.пр. ↑

[11] Става въпрос за ранен тип радиоприемник от началото на XX в., който работел с кристален детектор, поради което бил наричан и „кристален приемник“. — Б.пр. ↑

[12] Ейми Лоуел (1874–1925), американска поетеса, представителка на имажинизма. Удостоена посмъртно с „Пулицър“ през 1926 г. — Б.пр. ↑

[13] Джей Пи Морган (1837–1913), крупен американски финансист и индустриалец. — Б.пр. ↑

[14] Джей Гулд (1836–1892), американски финансист и железопътен магнат. — Б.пр. ↑

[15] Наклонена греда, излизаща от носа на ветроходните съдове. — Б.пр. ↑

[16] Пристанищен град в Колумбия. — Б.пр. ↑

[17] Град във Франция на Лазурния бряг. — Б.пр. ↑

Глава 3

Злата участ отново простря ръката си над него по време на едно пътуване с Втората и няколко работници от ранчото до Грейт Фолс, за да закарат стадо млади добичета до товарната гара. (Ние няма да говорим за щастието, защото то само по себе си е безметежно, емоционална летаргия, състояние, което се съпътства от леко сърце, но тревожен ум.) Пътуването мина донякъде приятно и заради това, че напомняше за старите времена. Беше краят на октомври и фондовата борса, каквото и да значеше това, току-що се беше сгромолясала. Но Тристан разполагаше с малка сума пари от добитъка и всички те — Втората, Тристан, Декър, полунегърът кри, един норвежец от групата дърводелци отпреди няколко години — останаха в града да отпразнуват края на тежкото горещо лято. Поръчаха си най-добрата храна в града, а също и много напитки, но бяха изненадани от размаха и възможностите на група работници от съседно ранчо, които бяха забогатели от контрабанда на алкохол от Канада в нарушение на Закона Волстед[1].

Бързия нож щеше да дойде на другия ден с пакарда, за да закара Втората у дома заедно с покупките, и затова Тристан каза на водача на контрабандистите, че ще купи десет сандъка с уиски за свое ползване и за да продаде известно количество на съседите си. После съобщи на хората си, че ще раздели печалбата между всички и те се напиха от радост и дори купиха още уиски, което натовариха в дисагите на товарните коне.

Шествието, което на другия ден пътуваше през един тесен каньон към Шото, изглеждаше странно — конете бяха недалеч зад пакарда, който затъваше в калта и напредваше едва-едва заради проливния октомврийски дъжд. След това при изхода на каньона, там където пътят завиваше на север към Шото, керванът бе спрян от закона в лицето на двама въоръжени мъже с двуместен форд купе, паркиран напречно на пътя. Те стреляха предупредително във въздуха, както бяха инструктирани в качеството им на федерални офицери. Процесията, все още в добро настроение, се подчини и спря. Единият от федералните служители каза, че са научили за контрабандния товар и Тристан трябва да предаде уискито. Те разпознаха Тристан и го уведомиха, леко смутени, че по-късно през ноември ще му бъдат повдигнати обвинения, но сега трябва да унищожат алкохола. В този момент Тристан им обърна гръб, чувайки вопъла на Бързия нож. Той тръгна обратно към пакарда, погледна към Бързия нож и след това към Втората, която беше на задната седалка с провизиите и подаръците. Тя седеше там като издялана от камък и един куршум, рикоширал от стените на каньона, бе направил на челото й червена дупка колкото монета от десет цента.

Тристан изпадна в ярост, посегна към несъществуващия си револвер и след това се нахвърли върху стреснатите офицери, пребивайки единия от тях толкова тежко, че в продължение на месеци той се луташе между живота и смъртта. Тристан взе тялото на Втората от пакарда и се затича с него през каньона. Керванът го следваше, докато я носеше в продължение на мили под студения дъжд. Той пристъпваше с нея и от време на време надаваше вик на език, неизвестен на земята.

Три дни по-късно шерифът дойде в дома на Лъдлоу, за да съобщи, че Тристан трябва да лежи трийсет дни в щатски затвор за това, че е разбил черепа на федерален служител. Присъдата беше лека благодарение на огромното влияние на Алфред в политическите кръгове на Монтана. В този момент дотича Пет, за да каже, че Третата е изчезнала. Тристан язди повече от десет мили, докато накрая я намери в гората близо до извора. Бързия нож пееше своите шайенски песни на смъртта и тя му пригласяше с глас толкова висок и жалостив, че онова, което беше останало от сърцето на Тристан, се разби на две. Той пое малкото й телце, сложи я на седлото и я откара у дома.

Между хората в областта все още се спори дали алкохолът, затворът, скръбта или просто алчността бяха направили Тристан човек извън закона. Това обаче са само приказки, които старците си разказват над чаша уиски, но интересното е, че четирийсет години по-късно Тристан все още е обект на възхищение и някак си е останал в паметта на хората като последния легендарен разбойник, вместо като гангстер.

Всъщност след като намери шестгодишната си дъщеря при извора да пее песни с Бързия нож, той остана ням в продължение на няколко месеца и не продума никому дума, освен на децата си. Беше ням и в затвора, отказвайки да приема всякакви посетители, в това число и Алфред, който дойде да му изкаже съболезнованията си и да му предаде съчувствено писмо от Сузана. След това един вестник в Хелена излезе със заглавие: „Сенатор посещава скърбящия си брат в затвора“.

В действителност Алфред се надяваше да намери известна утеха и съдействие от Тристан. Той бе пристигнал в ранчото в деня след погребението, само няколко часа след като шерифът придружи Тристан до затвора. Лъдлоу остана в стаята си и отказа да види сина си. Той изпрати Пет в гостната с неговата дъсчица, на която беше написал, че не може да разговаря с Алфред, докато той представлява американското правителство и неговите порочни практики. Лъдлоу всъщност беше гледал на Втората като на своя дъщеря и я бе обичал като дъщеря. Още преди години той с радост я беше научил да чете и да пише и за огромно смущение на Пет и Декър непрекъснато се опитваше да я глези с подаръци. Лъдлоу бе този, който писа на Изабел да донесе от Бостън най-разкошната и скъпа рокля, която може да се намери. И сега, докато пътуваше с форда към гроба, с Бързия нож зад волана, той чувстваше много по-голяма тежест от тази на своите седемдесет и пет години, мислейки си за един друг октомври, когато изпрати момчетата на война, и за красивия октомврийски следобед, когато Тристан и Втората се ожениха в една горичка от канадски тополи; в ума му се мяркаше споменът за бялата рокля, която блестеше сред пастелните цветове на есента, повехналата трева и пожълтелите трепетлики. Смъртта на двама обичани хора за четиринайсет години не е нещо необичайно, но не и за скърбящия, който е изгубил всякаква представа за обичайно и необичайно и се е погребал в мисли за миналото и за това какво е можело да бъде.

По време на дългото си завръщане с влака във Вашингтон Алфред бе измъчван от безсъница и чувство на смут. От политическа гледна точка „Сухият режим“ за него беше безсмислен цинизъм, служещ единствено за обогатяването на криминалния елемент в страната, което беше още по-очевидно през последните години на Закона Волстед. Той винаги бе смятал баща си за герой и обичаше да цитира в речите си пред Сената изтънчения стар колонист, въпреки че самият Лъдлоу със сигурност не гледаше така на себе си. Популярните и глупави представи за „каубоите“, „завладяването на Дивия запад“ и дори за „Сухия режим“ обикновено се оформяха постфактум, в патетичната фаза на историята, когато енергията на обществото се насочва към поставянето на етикети и установяването на обществен ред.

Но проблемите на Алфред бяха по-дълбоки от въпросите на политиката и отчуждението на баща му. Сузана всъщност беше много болна и винаги бе боледувала по един тих и незабележим начин. И Вашингтон, с изискванията, които поставяше ролята й на жена на сенатор, бе утежнил състоянието й. Алфред беше купил къща с конюшни в Мериленд, където гледаха много от състезателните коне на баща й. Тя прекарваше повечето си време там и на два пъти в седмицата бе посещавана от един професор по психиатрия от университета „Джон Хопкинс“, стар френски евреин, който се бе заклел да пази в тайна състоянието й, тъй като лудата жена на един сенатор винаги представляваше опасност за кариерата му. Заслепен от обичта си, Алфред отказваше да приеме сериозността на проблема. Един следобед преди много години, докато пътуваха от Валори към Ница, за да отплават към дома, Сузана бе настояла шофьорът да спре и двамата се разходиха до една близка горичка сред хълмовете, където се любиха. През следващите седмици тя изглеждаше ужасно весела, макар от време на време да изпадаше в непонятни пристъпи на плач. Въпреки това Алфред никога не се беше чувствал толкова безкрайно щастлив, но после Сузана отново изпадна в своето особено състояние на покруса и отказа да излезе от каютата през цялото им двуседмично пътуване до Ню Йорк. Къщата в провинцията и избавлението от тегобите и изискванията на Вашингтон като че ли помогнаха за подобряването на състоянието й.

Но през всяка от деветте години на брака им имаше периоди, които можеха да бъдат наречени лудост с различна степен на тежест. Психиатърът не даваше големи надежди за възстановяването й, макар през последните години Сузана да бе станала най-скъпата му пациентка. Той беше настоял тя да се занимава с нещо в конюшнята, знаейки, че контактът с животните обикновено успокоява пациентите и че конете по някакъв благотворен начин като че ли изтегляха отровата от душите на болните, макар и временно.

Двете седмици след завръщането на Алфред от Монтана бяха истински кошмар. Сузана бе достигнала върха на своето маниакално състояние, при което всички неща на земята бяха твърде ярки, за да бъдат поносими: тя виждаше сърцето на коня през кожата, мускулите и костите му, а луната бе само на една стъпка от прозореца й; цветята във вазите бяха мъртви и ужасяващи и някои картини от Франция трябваше да бъдат обърнати с лице към стената; твърдеше, че й липсва някакво въображаемо дете и непрекъснато подхранваше образа му в ума си, а отказът на Тристан да отговори на съболезнователното й писмо послужи като повод да изпадне в дълбока депресия.

През април Алфред се върна на запад под предлог, че иска да посети своя избирателен район. Той купи голяма къща в Хелена, смятайки, че Сузана ще се чувства по-добре, ако прекарва летата в Монтана. Изабел щеше да бъде там, а Тристан и Пет може би щяха да й позволят да им помага с Третата и Самюел. Когато влезе с колата си в калния двор близо до Шото, сърцето му, винаги изпълнено с оптимизъм, се окрили при мисълта за неговия план и от красотата на ранчото.

Тристан и Декър бяха пред сайванта и ковяха рамки за дисаги, а Лъдлоу и Бързия нож ги наблюдаваха, пушейки пурите си. Когато Алфред влезе в двора с колата, Лъдлоу се мушна под оградата и тръгна през пасището, следван от Бързия нож. Тристан, Декър и Алфред гледаха как Лъдлоу заобикаля топящите се снежни преспи, сякаш смяташе да върви така до края на света. По лицето на Алфред потекоха сълзи и Тристан го хвана за ръката. Алфред го помоли за прошка, но Тристан само отговори сухо: „За какво да ти прощавам, ти не застреля жена ми.“ Декър остана да седи на магарето за рязане на дърва, гледайки Тристан и Алфред да вървят през пасището след отдалечаващите се фигури на Лъдлоу и Бързия нож. В собствената скръб на Декър имаше една особена северна безпощадност. (Той чака търпеливо три години, докато се озова на един скотовъден търг в Бозман, където му се удаде да убие единия от федералните служители, който всеки ден пътуваше от Бозман до Ливингстън. Седеше на една скала сред боровете с пушка .270 калибър в скута си; най-напред спука гумата с изстрел и когато мъжът излезе от колата, го простреля десет пъти с огромно удовлетворение. Другият федерален офицер беше прехвърлен на изток и Декър трябваше да се задоволи с единия.)

Когато стигнаха средата на пасището, Алфред се спря и заобяснява развълнувано, че Тристан трябва да пише на Сузана, за да я освободи от нейното изопачено чувство за вина. Тристан кимна към брат си в знак на съчувствие. Когато настигнаха Лъдлоу, който се беше облегнал уморен на една заоблена скала, Бързия нож се отдалечи на достатъчно разстояние, така че да не ги чува. Тристан хвана ръката на баща си и го помоли да прости на Алфред, който бе негов син, а не правителството. Лъдлоу потръпна като че ли от студ и погледна Алфред с тежък поглед, но в очите му имаше сълзи. Сетне кимна на Тристан и извърна глава. Той беше без дъсчицата си за писане и затова просто прегърна Алфред и пое обратно към дома.

Когато Алфред си тръгна на другата сутрин, на сърцето му беше леко и ведро, макар да валеше. Беше му простено и бе прекарал една чудесна вечер с децата на Тристан, които седяха в скута му, докато им разказваше истории за живота в големите градове на изток. Докато пътуваше към главния път, се наложи да спре, за да пропусне дълъг керван от товарни коне и мулета, карани от двама души, в които разпозна полунегъра кри и едрия норвежки дърводелец. Разсеяно се запита защо му бяха на Тристан толкова много товарни животни.

В началото на май, когато беше вече сигурно, че пролетта е дошла и че планинските бури ще бъдат кратки и откъслечни, Онзи-който-вижда-като-птица дойде от Форт Бентън и поведе Тристан, Декър, норвежеца и индианеца кри от Шото покрай Валиър и Кът Банк към Кардстън в Алберта, където натовариха петдесет коня, всеки с по четири каси уиски, оттам поеха обратно покрай Шелби и Конрад към Грейт Фолс, където Тристан се освободи от уискито срещу шест хиляди долара. Голямата печалба се дължеше на факта, че уискито беше първокласен канадски продукт, а не беше смесен с долнокачествен алкохол, каквато практика имаха по-алчните контрабандисти. Другият фактор беше малкото на брой добри пътища в Северна Монтана, което облекчаваше работата на полицията. Онзи-който-вижда-като-птица уверено преведе кервана с контрабандно уиски, но Бързия нож беше тъжен, защото Тристан бе настоял той да си остане у дома, за да се грижи за Лъдлоу и ранчото.

За лош късмет Тристан остана неудовлетворен. Без да го съзнава, той донякъде се беше надявал да срещне по пътя съпротива. Тогава Декър го посъветва да помисли за децата си и му обърна внимание, че малобройното население на щата Монтана в крайна сметка щеше да доведе до тяхното залавяне. Тристан се съгласи с него, но в действителност Декър бе дал израз на тихия си гняв единствено по настояване на Пет, която се страхуваше за съдбата на внуците си. Тристан прекара още един товар в разгара на лятото и когато се върнаха у дома, Бързия нож каза, че Пет е изчезнала с децата. Старият индианец обясни, че е искал да я последва, но по това време Лъдлоу бил болен. Затова Декър и Тристан потеглиха към Форт Бентън с пакарда, на чиято задна седалка имаше дупка, и върнаха Пет и децата у дома.

След това Тристан прекрати временно своите контрабандни операции и изпрати телеграма на мексиканеца във Вера Круз да докара шхуната в Сан Франциско в началото на другата пролет. В ума му се въртеше план за крупна печалба.

През лятото Изабел пристигна в Монтана, за да помогне на Сузана да устрои дома си в Хелена така, както подобава на съпруга на сенатор. Пет и децата гостуваха на Изабел и Сузана един месец и докато Сузана се грижеше за тях, крехкото й здраве значително се подобри, а те на свой ред я боготворяха. Никой не подозираше, че причината Сузана да се чувства по-добре се дължеше на една изключително коварна самозаблуда. Когато Тристан бе отговорил на писмото й по настояване на Алфред, той бе отделил прекалено много внимание на това, че съдбата ги е разделила, но все пак трябва да продължат да живеят с вяра и упование. Писмото беше непреднамерено жестоко, защото по някакъв начин то събуди надежда у нея. Сузана отново бе влязла в период, в който светът й беше някак блуждаещо ярък и оголен, а дните й — низ от видения за вътрешната същност на нещата. Междувременно Алфред беше организирал официален обяд и тържество в чест на своите политически приятели и познати в Монтана и Сузана с маниакално усърдие взимаше участие в подготовката на събитието, подпомагана от Изабел, която беше експерт в тази област.

Тристан замина за Хелена, за да се види с представителя на един канадски производител на алкохол, когото беше срещнал в Кардстън. Производителят бе споделил с него затрудненията си, които произтичаха от действията на група контрабандисти от Сиатъл, известни като „Ирландската банда“, и очевидните спънки, които пораждаха те при дистрибуцията на алкохол в Северозапада и Калифорния. Някои взискателни купувачи от Сан Франциско не бяха в състояние да получат първокласното уиски, каквото клиентите им предпочитаха. Двамата се бяха договорили уклончиво Тристан да превози един товар с шхуна от остров Ванкувър до Сан Франциско и през този слънчев ден в Хелена Тристан вече предвкусваше солидната печалба, която го очакваше. Той вече беше докарал пет каси с уиски „Хейг & Хейг“ като подарък за Алфред, но бе отказал да дойде на тържеството. Надутите и самонадеяни типове, които Алфред водеше в ранчото за ловния сезон, винаги го бяха отблъсквали. Те играеха карти, пиеха цяла нощ, ставаха късно и дори не можеха да попълнят сами разрешителните си за лов на лосове и елени, поради което се налагаше това да прави индианецът кри. Тристан отказа да участва във всичко това, след като видя един богат търговец на галантерия да застрелва мечка гризли, която спеше кротко на един хълм.

След срещата Тристан заобиколи пищната викторианска къща на Алфред, докато намери задния вход. Смяташе да поздрави майка си, да предаде уискито, избягвайки някак срещата със Сузана, и да се върне в ранчото. Хелена го потискаше по един особен начин, с всички тези хора наоколо, които се кичеха със съмнителното звание „обществен служител“, да не говорим за месеца, който беше прекарал в студения затвор тук, докато гърлото и гърдите му се свиваха от мъка, заплашвайки всеки момент да го задушат при спомена за Втората. Дори след като бе родила децата си, тя с лекота се мяташе на гърба на кон, без да използва стремената, а когато пришпорваше дорестия жребец, косата й се вееше назад като гривата на диво животно. Но той бе обърнал гръб на мисълта за отмъщение. Може би скръбта беше отровила и вкоравила душата му до такава степен, та да осъзнае, че не може да разчисти сметките си със света, защото дори и да успееше, това нямаше да върне жената, която дъждът така беше брулил, докато я носеше, че дългата й черна коса се заплиташе около краката му.

Затова съдбата изигра зла шега на Тристан, когато той влезе в кухнята на брат си и завари там Сузана да се смее и да разговаря със Самюел и Третата. Той ги поздрави и прегърна децата си, а после те се втурнаха да помогнат на баба си, която ръководеше окачането на гирляндите и украсите за тържеството. Сузана и Тристан останаха да седят там, чувствайки се толкова неловко, сякаш кухнята всеки момент щеше да експлодира. Сузана наполовина излъга, че е сънувала, че е станала майка на Самюел и Третата, но Тристан поклати отрицателно глава и тя спря да стиска ръцете си така, сякаш се опитваше да събере раменете си. Сетне стана и тръгна към килера. Тристан седеше на масата, потейки се в душната августовска жега, и после тя извика името му с тихия си ясен глас. Той притисна длани към лицето си и тръгна към килера, където я намери да стои гола с блестящи очи и разпусната около раменете коса. Дрехите й бяха на купчина около нея. Тристан се опита да я успокои, но сетне без колебание се отказа, когато тя му каза, че ако не прави любов с нея, ще започне да крещи и ще крещи, докато умре. Те паднаха в прегръдките си, чувствайки как кожата им лепне върху хладните плочки на пода.

По-късно, когато Тристан си замина, Сузана си отряза косата с шивашки ножици и по време на приема бе оставена в стаята си под грижите на един доктор и няколко сестри. Рано на другата сутрин тя беше откарана на север в Шото с доктора, Изабел, Пет и децата. Пътуваха в две коли и Алфред беше объркан, внимателен и в пълно неведение за случилото се. Когато пристигнаха, Тристан заведе децата в една ловна хижа, която бе построил навътре в планината, където прекараха няколко дни.

Но когато се върна, Сузана беше отново радостна и оживена и всички си отдъхнаха с облекчение, а няколко дни по-късно Алфред отново се посвети на политическите си дела в Хелена. На Тристан оставаше само седмица до заминаването му за Сан Франциско, където трябваше да посрещне мексиканеца и шхуната. Екипажът му този път щеше да бъде малоброен и възнамеряваше да вземе само индианеца кри и норвежеца, защото им имаше доверие.

Беше началото на септември, времето захладня за два дни, поръсвайки хълмовете със сняг, който се топеше върху листата на трепетликите още предобед. Тристан остана сам в къщата си, след като Бързия нож и Лъдлоу бяха взели децата, за да ги закарат да обядват при Изабел. Той седеше и размишляваше мрачно над една тлееща цепеница в огнището за това как бе предал брат си, без да се оправдава с обстоятелствата. Не обвиняваше Сузана ни най-малко, давайки си сметка, че през определени периоди тя не можеше да отговаря за действията си, както и едно малко дете. Сърцето му се късаше от мъка заради болката и объркването, които бе причинил на земята. Наля си чаша уиски и започна да се приготвя за пътуването до Сан Франциско отрано, знаейки, че най-доброто решение е да бъде далече от Сузана, ако отново изгубеше разсъдъка си.

Стегна бързо багажа си, сещайки се да каже на Декър къде е скрил парите си, в случай че не се върне. Но когато отиде във всекидневната, Сузана седеше на кушетката пред камината. Той тръгна към кушетката, погледна огъня и след това надолу към нея — късата й коса и дрехите й бяха мокри от дъжда, под който бе вървяла. Тя заговори тихо и отчетливо, молейки го да й прости онова, което бе сторила. Обясни му, че не е могла да се въздържи, защото го обича ужасно много и знае, че и той някога я е обичал и че не е честно, но е изгубила всякаква власт над себе си в желанието си да бъде с него поне още веднъж. Знаеше, че е болна и че е ненужен товар за всички и затова, когато нещата се уталожели и тя и Алфред се върнели на изток, щяла да сложи край на живота си. Накрая го увери, че не се самосъжалява, а просто не може да понесе мисълта за новите пристъпи на лудостта и отсъствието му.

Когато тя замълча, Тристан изпадна в паника и трескаво затърси отговор. После заговори импулсивно, чувствайки тъпа болка в сърцето си и отдалечавайки се все повече от реалността. Каза й, че не трябва да посяга на живота си, защото животът е нещо толкова объркано и сложно, че един ден отново можели да бъдат заедно. Щял да се върне след година и тогава щели да се видят отново, когато умовете и душите им са намерили покой, за да обсъдят нещата по-трезво.

Тристан замина и Сузана отново имаше надежда, вкопчвайки се в лъжата му, която спаси живота й. И сега надеждата й бе дори по-голяма, отколкото преди много години, когато Тристан я изостави, защото вярваше, че той отчаяно иска да бъде с нея отново. Здравето й рязко се подобри и когато се върнаха във Вашингтон, Алфред и психиатърът с радост наблюдаваха поведението й през следващите десет месеца, а надеждите им бяха толкова пламенни и лъжливи, колкото и нейните.

В Сан Франциско Тристан, индианецът кри и норвежецът бързо се свързаха с мексиканеца, качиха се на шхуната и отплаваха под прикритието на мрака. По съвет на представителя на производителя на алкохол мексиканецът беше пуснал слух на пристанището, че шхуната ще пътува до Хаваите, за да достави товар в Мауи. Те поеха на север покрай брега в студено и бурно време и стигнаха залива близо до Чърч Пойнт на остров Ванкувър само за седмица. Товариха през нощта и потеглиха обратно към мястото на срещата в залива Болинас, който отстоеше на север от Сан Франциско.

Късметът им проработи в Болинас и разтоварването и заплащането в пълен размер минаха без всякакви проблеми. Тристан и мексиканецът заминаха за Сан Франциско, водени от човек, който им помагаше да уредят следващата си доставка за група собственици на ресторанти. След като срещата се състоя в един апартамент над бар за продажба на контрабанден алкохол на Норт Бийч, мъжът ги откара обратно до Голдън Гейт, където спряха да хапнат набързо в един ресторант на кея, въпреки че бяха посъветвани да не го правят. Мексиканецът беше нервен, забелязвайки един прашен форд, модел А, който смяташе, че е видял по-рано следобеда. Когато излязоха от паркинга, те бяха заобиколени от четирима мъже, които пребиха Тристан и мексиканеца до безсъзнание с палки, прерязаха гърлото на шофьора им и натикаха телата на тримата в колата им. Малко преди побоя най-елегантно облеченият мъж от нападателите им каза да стоят далече от бизнеса с алкохол по брега.

Когато дойде на себе си в колата след полунощ, Тристан си спомни сивия му костюм, усмихнатите му очи и ирландския му акцент. Той помогна на мексиканеца да се свести, после извадиха от колата тялото на мъжа с прерязаното гърло, върнаха се в бара и попитаха дали уговорката е още в сила. Там потвърдиха, че е така.

Пристигайки за втори път в Калифорния от Канада, този път в залива Томалес близо до Пойнт Рейс, те бяха подготвени, когато призори към закотвената шхуна се насочи моторна лодка. Мъжете в лодката не знаеха, че Тристан вече бе разтоварил алкохола няколко мили по-нагоре по брега. Докато моторницата се приближаваше, Тристан и мексиканецът лежаха под един влажен брезент и наблюдаваха, а норвежецът и индианецът кри бяха долу в трюма, готови в случай на нужда да им се притекат на помощ. От моторницата дойде кратък фланкиращ картечен откос, преди Тристан и мексиканецът да открият безпогрешен огън с пушка за слонове и карабина .375 калибър. Тристан разпозна двама от предишните си нападатели и те бяха първите, които покоси с 32-грамовите куршуми, предназначени за най-едрия бозайник на земята, чиято ударна сила беше толкова голяма, че части от телата им се разлетяха извън лодката. Мексиканецът насочи огъня си по ватерлинията на моторницата и след това, докато останалите двама мъже плуваха кучешката с прилива, ги простреля в главите.

След това отплаваха на юг към Енсенада, но Тристан си даваше сметка, че макар да бе спечелил една битка, не можеше да спечели войната. Той прекара зимата в пълно морално разложение, а мексиканецът се върна във Вера Круз с пълен портфейл, но знаейки, че играта е свършила. Месец по-късно Тристан изпрати индианеца кри и норвежеца у дома в ранчото с дълго писмо до децата си и кратко известие до Лъдлоу и Декър, че ще се прибере, след като посети Алфред и Сузана по време на конните надбягвания в Саратога. Той нае един стар мексикански рибар и жена му да се грижат за шхуната и да му готвят. Пиеше и мислеше за Сузана и за онова, което би могъл да й каже, при положение че нямаше нищо за казване. Децата започнаха да му липсват и затова позволи на рибаря и жена му да доведат на борда внуците си, след като майка им ги изостави. Прекарваше дните си в пиене и ловеше риба само с корда и кука в компанията на стария мексиканец, като за целта ползваха плоскодънна лодка с едно платно. В началото на май Тристан не толкова дойде на себе си, колкото осъзна, че децата вече ужасно му липсват, затова остави шхуната под грижите на старата двойка и пое на север. Нямаше представа как може да накара Сузана да живее, но щеше да се прибере у дома, преди да потегли на изток към Саратога.

Тристан можа да се порадва само на няколко спокойни часа, когато пристигна в ранчото в Монтана през юни. Всички изглеждаха добре след дългата зима, макар да беше очевидно, че здравето напускаше Лъдлоу и точно по тази причина Изабел си бе дошла в средата на май. После на вечеря Декър спомена, че двама стари приятели на Тристан, ирландци от Калифорния, са се отбили предишния ден, но за съжаление той им е казал, че Тристан вече е заминал за Саратога. В този момент Тристан се скова от ужас, а също и от гняв, разбирайки, че всички, които обичаше, са изложени на смъртна опасност.

Призори на другата сутрин Декър и Бързия нож го закараха на гарата в Грейт Фолс. Декър се безпокоеше и искаше да тръгне с Тристан, но той му каза, че трябва да остане да пази ранчото. Предишната вечер индианецът кри и норвежецът бяха инструктирани да заемат позиции на верандата и да стрелят по всеки непознат. Тристан се качи на влака, облечен в стар костюм на Самюел, понеже нямаше свой собствен. Носеше със себе си чанта, пълна с пари, малко бельо, револвер „Бийзли“, преди това принадлежал на дядо му, и ловджийския нож на Бързия нож.

Когато пристигна в Ню Йорк, Тристан веднага си купи нови дрехи и кола и потегли с максимална скорост на север към Саратога Спрингс. Конните надбягвания вървяха с пълна сила, въпреки Голямата депресия, поради което не можа да си намери хотел и се наложи да отседне в една туристическа хижа близо до Глен Фолс. Той обръсна мустаците си и на другата сутрин си купи работни дрехи от един коняр и се преоблече под трибуните, докато тълпата ревеше над главата му. Между две от гонките тръгна с кофа вода и чесало, наблюдавайки красивите коне на моравата зад централната трибуна, докато се готвеха за следващото надбягване. Вгледа се в тълпата и скоро съзря Алфред и тъста му, а също и Сузана под един слънчобран, които седяха сред група модерно облечени собственици на коне, в това число представители на фамилиите Уитни, Вандербилт, Гест и Уайдънър[2]. После разпозна единия от ирландците, добре издокаран, но някак открояващ се сред тълпата. Тристан тръгна към ограденото място до конюшните, минавайки покрай едър, червендалест мъж, който разговаряше с някакъв жокей. Когато двамата останаха зад гърба му, той позна по гласа третия от мъжете, които го бяха пребили на Норт Бийч. Тристан не се обърна, а продължи към конюшните, където му беше казано да не се мотае, а да се заеме с почистването на яслите. Малко по-късно червендалестият мъж се вмъкна в конюшнята и се огледа неуверено. След това влезе в една празна ясла да се изпикае. Тристан го последва и разби главата му в стената, захващайки я между двете остриета на една тежка вила за ринене на тор. Зарови тялото под купчина слама и тор в ъгъла на яслата и тръгна към тоалетните при централната трибуна, където се преоблече. Вторият ирландец търси партньора си, докато трибуните на хиподрума почти опустяха, след което Тристан го проследи до един туристически дом.

Той продължи да следи мъжа до късно вечерта, чакайки подходящия момент, който дойде, когато ирландецът излезе от едно заведение, където бе вечерял, и тръгна по една тъмна уличка към туристическия дом. Тристан му прекърши врата, изпразни една боклукчийска кофа и напъха тялото в нея, връщайки тихо капака на мястото му.

На другата сутрин след здрав сън, подпомогнат от солидно количество уиски, той потегли обратно към Саратога в скъпия костюм, който си беше купил в Ню Йорк. Надяваше се да се срещне със Сузана и да остане за кратко с нея насаме, за да я увери в любовта си и по този начин да запази живота й. Възможността се откри следобед, докато тя стоеше сама и се любуваше на един дорест кон, който беше фаворит за първата гонка. Той застана до нея и малко по-късно тя го забеляза, но не показа никаква изненада, казвайки само, че е знаела, че ще дойде.

Отдалечиха се бързо от хиподрума и тръгнаха към една къща няколко преки по-нататък, която баща й държеше заради надбягванията. Тристан не беше сигурен дали постъпват правилно, но тя каза, че ще мине поне час, преди да се притеснят, че я няма. За лош късмет Алфред бе наредил на един от своите помощници да държи Сузана постоянно под око заради душевното й заболяване. След като помощникът видя Сузана да влиза в къщата с някакъв непознат, той хукна обратно към хиподрума, за да съобщи на Алфред.

Сузана поведе Тристан към спалнята, за да не ги безпокои прислугата. В началото тя се държа хладно и настояваше Тристан да се срещне с нея в Париж в средата на октомври. Той отказа, изтъквайки, че моментът все още не е подходящ. Сузана стана истерична и предложи като компромис следващата пролет, отхвърляйки всякаква възможност за по-голямо отлагане. Последва дълго, непоносимо болезнено мълчание, в края на което Тристан долови отново признаците на неизбежната лудост. Той се опита да ги спре, като я притегли към себе си и я увери, че следващия май ще бъде готов. Тя потръпна в ръцете му и когато той погледна над рамото й, Алфред влезе в стаята. Сузана почувства ръцете на Тристан да я притискат по-силно и чу вратата да се затваря. Предположи какво е станало и в този момент на сърцето й олекна, решавайки, че най-накрая всичко е свършило и вече ще бъде с Тристан.

Те стояха неподвижно като мраморни статуи в градина и чуваха собственото си дишане и далечния шум на конните надбягвания. Алфред каза на Тристан: „Искам да те убия“, и Тристан освободи Сузана от прегръдките си и подаде на Алфред револвер. Алфред се втренчи в оръжието и опря дулото му в слепоочието на Тристан. Те се гледаха един друг и Сузана тръгна към тях като сомнамбул. Алфред насочи револвера към собствената си глава и Тристан го изби от ръката му. Алфред се отпусна на пода, ридаейки, а Сузана се наведе над него и му каза хладно и равнодушно, че това е ужасно недоразумение и че ще остане с него завинаги. След това Алфред стана и двамата с Тристан си размениха странни погледи, съдържащи нещо, което трудно можеше да бъде изречено с думи, но в този на Алфред имаше и немалко омраза. Сузана последва Тристан в коридора, целуна го и се засмя, казвайки му, че един ден може би ще се срещнат в ада или в рая, или където хората отиват, ако въобще отиваха някъде.

На път за вкъщи Тристан седеше в купето с притъпени от мислите и алкохола сетива. На гарата в Чикаго, където се прекачи на друг влак, той се засмя, когато прочете в един вестник, че законът Волстед е отменен и „Сухият режим“ бе свършил.

У дома той се отдаде на конете, играеше с децата и ходеше на лов с Бързия нож, който притежаваше лъжливата и отслабваща пъргавост на старите хора, които отказват да приемат възрастта си.

Към края на септември Тристан получи телеграма от Ашвил, Северна Каролина, от Алфред, в която той казваше:

„Ти я спечели. Изпращам я у дома…“

Тристан замина за Шото и успя да изясни по телефона, че адресът на подателя съвпада с този на една частна психиатрична клиника, което сериозно го обезпокои. Той нае един товарен форд и потегли към Грейт Фолс да посрещне влака, малко озадачен и потънал в мисли как ще се грижи за Сузана до края на своя неспокоен живот и дори си представяше, че състоянието й най-накрая може да се подобри в ранчото. Когато влакът се зададе, почувства в стомаха си някакъв хлад, но не му обърна внимание. Един приятел на Алфред от политиката се приближи към Тристан, поведе го към багажния вагон и му връчи списък с погребални инструкции, докато носачът разтоварваше един безупречно лакиран ковчег от палисандрово дърво.

Няма много друго за разказване. Сузана беше погребана до Самюел и Втората и ако читателят е някой простодушен вярващ, той може да заплаши Бог и да му изкрещи „Остави го на мира!“ или нещо друго точно толкова лекомислено. Малцина си дават сметка колко неочакван е съюзът между богохулството и съдбата. Само някой старомоден теолог може да се впусне в разсъждения за това как някога преди много години във Франция Тристан бе проклел Бог, когато той и Ноел заляха сърцето на Самюел с парафин и го сложиха в кутия. Съвременният ум разглежда такива събития като съвършено произволни, каквито са водите в най-дълбоките и далечни предели на Тихия океан.

Една топла неделна утрин в средата на октомври, няколко седмици след погребението, Самюел и Третата се люлееха на люлката на верандата, а понитата им бяха оседлани и вързани за парапета. Изабел бе занесла закуската на Лъдлоу на горния етаж, защото не се чувстваше добре. Тя му четеше „Пиер, или двусмислията“ от Херман Мелвил. Лъдлоу обичаше Мелвил, докато Изабел го намираше за отегчителен.

Пет приготвяше в кухнята обяд за излета на Тристан и децата. Тя слушаше внимателно разговора между Декър и Тристан. Те се опитваха да намерят решение на един изключително тежък проблем: обстоятелството, че ирландците можеха да се върнат просто от чувство за мъст. Тристан се протегна и се приближи към Пет да я попита за мнението й. Тя каза, че най-много се страхува за децата и че най-важното за нея е те да са в безопасност. Третата влезе в кухнята и задърпа баща си за ръката. Тристан я целуна и каза, че тръгват след десет минути, след което тя хукна през гостната, крещейки към Самюел: „още десет минути“.

Декър предложи да се укрият в Куба, където Тристан имаше малко ранчо, което бе купил преди години и сега то се управляваше от двамата кубинци от екипажа му, които миналата пролет бяха докарали тук две чудесни кобили за разплод. Тристан изказа на глас тревогата си, че децата няма да могат да ходят на училище, но Декър отговори, че животът на баща им е по-важен от училището. В този момент Пет се скова, чувайки звук на кола, но Самюел извика, че е дошла полицията и тя се поотпусна. Декър последва Тристан на верандата и се спря при внуците си, а в това време Тристан тръгна към двамата полицаи, които стояха до двуместния закрит форд.

Тристан беше спокоен и почти отегчен, когато кимна на двамата полицаи, но след това сърцето му подскочи и се блъсна в гърдите му, когато видя, че единият от тях в действителност беше елегантният ирландец от Сан Франциско, а другият — бандит, на когото униформата очевидно не му беше съвсем по мярка. Известно време те се наблюдаваха един друг.

— Изгубих двама братя. Най-добре да уредим този въпрос — каза ирландецът.

Тристан погледна към Декър, Самюел, Третата и Бързия нож, които бяха пред къщата. Той разбираше, че е стигнал до края на своя път и сърцето му се сви от болка заради децата му, които стояха на залятата от слънчева светлина веранда.

— Имате ли нещо против да тръгна с вас, не искам децата да видят — рече Тристан.

Ирландецът кимна и после трепна, когато видя Лъдлоу да върви бос и клатушкайки се през сухата, пожълтяла трева по нощна риза, наметнат с дългата си шуба от бизонска кожа. Тристан каза учтиво, че това е баща му, но Лъдлоу тръсна побелялата си глава, държейки дъсчицата си, на която бе написал: „Какво означава това?“

Ирландецът поднесе тихо извиненията си и каза, че съжалявал, но Тристан трябвало да плати дълга си към обществото и да влезе за дълго в затвора. Лъдлоу поклати глава и тялото му потрепери, сякаш беше ястреб, който се спуска над жертвата си. Той разгърна шубата си, вдигна тежката ловджийска пушка „Парди“ .729 калибър, която държеше до крака си, и изпрати двамата ирландци във вечността.

[1] Законът, с който през 1917 г. официално влиза в действие „Сухият режим“; по името на неговия вносител, конгресмена от щата Мисури Андрю Волстед. — Б.пр. ↑

[2] Богати семейства от американското Източно крайбрежие. — Б.пр. ↑

Епилог

С тази октомврийска сутрин разказът за Тристан завършва. Веднага след стрелбата Лъдлоу рухна, но привечер дойде на себе си. Тристан прегърна децата си, на които Пет по-късно обясни, че лошите мъже са дошли да убият баща им. Изабел изпадна в тиха истерия. Декър, индианецът кри и норвежецът погребаха телата, а през нощта индианецът кри потопи колата в един дълбок вир в горното течение на Мисури. Но не друг, а Бързия нож бе този, който полудя, преди още екотът на изстрелите да бе заглъхнал. Той танцува и пя около телата, извиваше се и подскачаше и си тананикаше монотонно, а после се наведе и взе на ръце припадналия Лъдлоу. Тристан знаеше, че ако убитите не бяха паднали от ръката на Лъдлоу, развълнуваният индианец можеше да вземе скалповете им.

Тристан откара след това децата си с шхуната в Куба и остана там цели двайсет и три години, чак до началото на революцията, когато се премести да живее в ранчото на Третата и съпруга й близо до Маклауд в щата Алберта. Ако се озовете близо до Шото и тръгнете с кола по Рамшорн Роуд, ще видите ранчото, което сега е собственост на един от синовете на Алфред от втория му брак, но няма да бъдете допуснат да влезете в него. Сега то е модерно ефективно стопанство, но малко по-надолу в каньона има няколко гроба, които означават нещо за неколцината техни близки, останали на земята: Самюел, Втората, Сузана и недалече от тях е погребан Лъдлоу между своите истински приятели — Бързия нож и Изабел; малко по-нататък са гробовете на Декър и Пет. Винаги сам, далечен и някак самотен, Тристан е погребан в Алберта.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.